Чарлз Дикенс
Сделка с призрак

Превод от английски: Юлия Чернева, 2012

chitanka.info

Първа глава
Приемане на дара

Всички говореха така.

Съвсем не твърдя, че онова, което говорят всички, непременно е вярно. Възможно е всички да са прави или всички да грешат. Както показва опитът на човечеството, самите тези всички толкова често грешат и в повечето случаи е толкова трудно да разбереш дълбочината на грешките им, че на този авторитет не следва да се доверяваме повече. Понякога всички може и да са прави, „но това не е правило“, както казва призракът Джайлс Скрогинс в известната балада.

Страшната дума „призрак“ събужда спомени в мен…

Всички казваха, че този човек прилича на обладан от духове. И във всяко отношение бяха прави. Той наистина изглеждаше обладан от духове.

Види ли хлътналите му страни, блестящите му очи, потънали дълбоко в орбитите, облечената му в черно, неизразимо мрачна, макар и хубава стройна фигура, увисналите му прошарени коси, сплетени като морски водорасли около лицето, сякаш цял живот е бил самотна шамандура, блъскана и подмятана от бездънния човешки океан, кой не би казал, че той е обладан от духове?

Наблюдава ли държанието му — мълчалив, замислен, мрачен, неизменно сдържан, винаги унил и никога весел, с объркан вид, сякаш в мислите си постоянно ходи в някакво далечно минало време и място и се вслушва в някакви отдавна отзвучали гласове, кой не би казал, че така може да се държи само обладан от духове човек?

Чуе ли гласа му, бавен, дълбок и печален, с естествена сила и звучност, които той нарочно сдържа и заглушава, кой не би казал, че това е глас на обладан от духове човек?

Види ли го да седи в уединената си стая, отчасти библиотека, отчасти кабинет, защото, както е известно на целия свят, той е учен химик и преподавател, в чиито устни и ръце всеки ден се втренчваше тълпа амбициозни студенти; види ли го да седи там в зимна нощ, сам, заобиколен от колби с химични вещества, прибори и книги, а сянката на абажура на лампата му, същински чудовищен бръмбар на стената, неподвижен сред множеството сенки, образувани от проблясващите пламъци в камината върху странните предмети около него (някои от тези призрачни силуети — отражения на стъкленици с течности — с трепет в душата като живи същества, които знаят, че той е способен да ги разложи на съставните им части и да ги върне на огъня и въздуха); види ли го в този час, след като е свършил работата си и седи замислен в креслото пред червените пламъци зад ръждясалата решетка на камината, мърдайки устни, сякаш говори, но всъщност безмълвен като мъртвец, кой не би казал, че привидения посещават този човек и тази стая?

Кой отдал се на полета на въображението не би повярвал, че всичко в него носи отпечатъка на свръхестественото и че той живее сред призраци?

Жилището му — в запустяло крило на стария колеж — бе огромно и приличаше на пещера. Някога беше величествена сграда, извисяваща се на открито място, но сега представляваше старомодна прищявка на отдавна забравени архитекти, опушена и потъмняла от времето, притисната от всички страни от разрастващия се голям град и запушена като стар кладенец от камъни и тухли. Правоъгълните дворове на колежа наподобяваха дълбоки ями сред високите стени и къщи, които през годините бяха построени в съседство и се издигаха по-високо от тежките му комини; вековните дървета, осквернени от пушека в квартала, които увисваха толкова ниско в облачни дъждовни дни, че нямаха сили да се протегнат нагоре; жалката трева, бореща се с плесенясалата земя да се разрасне и да поникнат стръкове; смълчаните плочи, непривикнали със стъпки и дори с погледи, освен когато от прозореца на съседната къща случайно погледне някой и се запита що за кътче е това; слънчевият часовник в малък ъгъл, съграден от тухли, където от сто години не е прониквал слънчев лъч и снегът се задържа седмици, когато навсякъде другаде се стопява, и злият вятър се върти и свисти като огромен пумпал, когато навсякъде другаде отдавна е тихо и спокойно.

Вътре в самото сърце — край камината — обиталището на учения беше толкова старо и мрачно, но и стабилно, с проядени от дървояди греди на тавана и твърд под, стъпала, спускащи се към голямата камина от дъбово дърво, обкръжено и задушено от всички страни от настъпващия към него огромен град, толкова старомодно, че сякаш принадлежеше на друг век, нрави и обичаи. Там цареше пълна тишина и отекваше единствено ехото на някой далечен повишен глас или затръшване на врата, което се разнасяше гръмовно не само в съседните коридори и празни стаи, но и тътнеше и кънтеше, докато заглъхне в душния въздух на забравената крипта с полукръгли ниски нормански сводове, хлътнали до половината в земята.

Жалко, че не сте го виждали в жилището му по здрач през мъртвия зимен сезон.

Когато вие и свисти пронизващ вятър и слънцето, което едва се вижда през мъглата, клони на заник. Когато е толкова тъмно, че очертанията на предметите са неясни и изглеждат огромни, но още не са се разсеяли напълно в мрака. Когато на онези, които седят край огъня, в тлеещата жарава започват да им се привиждат странни лица и чудовищни образи, планини и пропасти, засади и сражения. Когато по улиците подгонените от вятъра минувачи тичат, навели глави, за да избегнат виелицата. Когато онези, на които се налага да вървят срещу вятъра, спират на ъгъла, защото снегът влиза в очите, макар да не са го видели дотогава, тъй като пада толкова рядко и вятърът го отвява така бързо, че не оставя следа върху замръзналата земя. Когато прозорците на къщите са затворени плътно и в домовете е топло. Когато газените фенери се запалват и внасят оживление на тихите улици, над които бързо се спуска мракът. Когато някой премръзнал закъснял минувач погледне през прозорците на кухните, където бумтят печки, и долови приятното ухание на чуждата вечеря, дразнещо и без това изострения му апетит.

Когато пътниците по друмищата мръзнат от студ и уморено гледат мрачните пейзажи и треперят от поривите на вятъра. Когато ревящият океан подмята безмилостно моряците в открито море, вкопчени в заледени въжета. Когато на скали и носове горят самотно и бдително фарове и застигнатите от тъмната нощ морски птици удрят гърди в огромните им фенери и падат мъртви. Когато децата четат на светлината на камината приказките „Хиляда и една нощ“ и треперят, докато си представят злочестия Касим Баба, посечен на парчета и обесен в Пещерата на разбойниците, или се страхуват, че някоя нощ, докато се качват по стълбите, за да си легнат, може да ги срещне злата старица с патерицата, която изскача от кутията в спалнята на търговеца Абуда.

Когато в края на селските улици гасне и последната слаба дневна светлина и сводът от клони над главите става тъмен и потискащ. Когато в паркове и гори високите влажни папрати, подгизналият от влага мъх, килимът от паднали листа и стволовете на дърветата тънат в непрогледен мрак. Когато над диги, папрати и реки се надигат мъгли. Когато светлините в прозорците на селските къщи са радостна гледка. Когато мелницата спира, коларят и ковачът затварят работилниците си, плугът и браната са оставени самотни на нивата, работниците са се върнали в домовете си и ударите на църковната камбана са по-звучни, отколкото по обед, и днес повече никой няма да отвори портите на църковния двор.

Когато здрачът отвсякъде освободи сенки, затворници през целия ден, и те се събират и сгъстяват като рояци призраци на вечерна проверка. Когато се снишават в ъглите на стаите и се мръщят иззад открехнати врати. Когато владеят безлюдни къщи. Когато танцуват на пода и по стените и тавана на необитавани помещения и се оттеглят като приливни води, щом огънят в камината се разгори.

Когато играта на сенките странно изкриви очертанията на всичко у дома, превръщайки бавачката в човекоядец, дървеното конче в чудовище, учуденото дете, на което му е и смешно, и страшно — в непознат, и дори машата над камината — във великан, който е разкрачил широко крака и е сложил ръце на кръста си, очевидно надушил мириса на човешка кръв и готов да смели костите на хората, за да си изпече хляб.

Когато тези сенки навяват в главите на старите хора други мисли и им показват други образи. Когато се прокрадват от ъглите, придобили облика на хора, останали в миналото, спящи в гроба, скрити в бездънната бездна, където вечно витаят нещата, които биха могли да се случат, но никога не са се случили.

В тези часове ученият седи пред камината и гледа огъня. Пламъците ту лумват, ту почти угасват и сенките ту изчезват, ту се появяват. Той обаче не им обръща внимание, а ги оставя да идват и да си отиват и втренчено гледа огъня. Трябваше да го видите тогава.

Когато заедно със сенките се пробуждат звуци и изпълзяват от ъглите при зова на здрача, но само засилват тишината около него. Когато вятърът трополи в комина и понякога пее или вие в цялата къща. Когато старите дървета навън се разклащат и се огъват толкова силно, че някаква свадлива стара врана, която не може да заспи, от време на време изразява недоволството си със слабо, сънено, пронизително тракане. Когато прозорецът се разтриса от ударите на вятъра, ръждясалият ветропоказател на кулата скърца и часовникът под него известява, че е изминал още четвърт час, а огънят в камината пращи и угасва.

Така седеше една вечер ученият, когато го стресна похлопване на вратата.

— Кой е там? — попита той. — Влезте!

На облегалката на стола му не се беше подпрял никой и ничие лице не надзърташе към него. Със сигурност ничии плъзгащи се стъпки не докосваха пода, когато ученият сепнато вдигна глава и заговори. В стаята обаче нямаше огледало, в което да се отрази собствената му сянка, но въпреки това премина и изчезна нещо тъмно!

— Боя се, сър — загрижено заговори червендалест мъж, който застана на прага и задържа вратата с крака си, за да влезе. Носеше дървен поднос и го наклони под малък ъгъл, докато се вмъкваше вътре и внимаваше вратата да не се тресне шумно. — Боя се, че днес много закъснях. Но госпожа Уилям толкова често я болят краката…

— От вятъра ли? Да, чух, че се засили.

— От вятъра, сър. Слава богу, че тя изобщо успя да се прибере у дома. О, боже, да. Да. От вятъра, господин Редлоу. От вятъра.

Господин Уилям остави подноса с вечерята, а после запали лампата и постла покривка на масата. След това забърза към камината, разбърка жаравата, сложи дърва в огъня и го разпали. Запалената лампа и пламъците, които се извисиха в камината, промениха вида на стаята толкова бързо, че сякаш самата поява на този бодър, енергичен червендалест човек внесе приятна промяна.

— Природните стихии винаги карат госпожа Уилям да губи равновесие. Тя няма сили да се справи с тях.

— Да? — кратко, но добродушно отвърна господин Редлоу.

— Да, сър. Госпожа Уилям може да загуби равновесие заради земята, както например миналата неделя, когато беше кално, мокро и хлъзгаво, а новата невеста я покани на чай, и тъй като е горда, макар че вървя пеша, тя държеше да отиде в безупречен вид. Госпожа Уилям може да загуби равновесие и от въздуха, както веднъж се случи на панаира в Пекам, когато една нейна приятелка я убедила да се качи на люлката, която мигновено й подействала като параход. Госпожа Уилям може да загуби равновесие и заради огъня, както се случило веднъж, когато вдигнали фалшива тревога, че в дома на майка й има пожар. Тогава тя бягала три километра с нощно боне на главата си. Госпожа Уилям може да изгуби равновесие и заради водата, както стана в Батърси, когато дванайсетгодишният й племенник Чарли Суиджър я возил на лодка, без да има представа как се управлява лодка. Но това са природни стихии. Ако отдалечите госпожа Уилям от стихиите, тогава ще се покаже силата на духа й.

Той млъкна, очаквайки отговор, и отговорът отново беше „да“, кратък и добродушен.

— Да, сър. О, да! — продължи господин Уилям Суиджър, който все още беше зает с поднасянето на вечерята и изброяваше всичко, което оставяше на масата. — Такива работи, сър. И аз все това казвам. Ние, Суиджърови, сме многобройна фамилия… Пипер… Баща ми, старият пазач и страж на колежа, осемдесет и седем годишен. Той е истински Суиджър… Лъжица…

— Вярно е, Уилям — последва търпеливият и разсеян отговор, когато Суиджър млъкна.

— Да, сър. И аз все това казвам. Баща ми може да се нарече стволът на нашето дърво… Хляб… След това е наследникът му, аз, недостойният… Сол… и госпожа Уилям, и двамата Суиджър… Нож и вилица… После идват всичките ми братя и семействата им, всичките Суиджър — мъже с жени, синове й дъщери. И още братовчеди, чичовци, лели и други роднини — близки и далечни, сватове, сватовници… Чаша… Ако всички Суиджър се хванат за ръце, ще опашем цяла Англия!

Господин Уилям не получи отговор от замисления човек, на когото говореше, приближи се до него и се престори, че неволно изтрака по масата с гарафата, за да го стресне. В момента, в който успя, той продължи да бъбри, усърдно изразявайки горещото си съгласие.

— Да, сър! И аз все това казвам. Госпожа Уилям и аз често казваме така. „Има достатъчно Суиджъровци и без ние с теб да добавяме още…“ Масло… Всъщност, сър, баща ми представлява цяло семейство… Сосиера… и е добре, че нямаме деца, въпреки че госпожа Уилям е една такава тиха. Готов ли сте за дивеча и картофеното пюре, сър? Когато тръгвах, госпожа Уилям каза, че всичко ще бъде готово след десетина минути.

— Готов съм — отвърна ученият, сякаш се е събудил от сън, и започна бавно да се разхожда из стаята.

— Госпожа Уилям отново се захвана за своето — каза настоящият страж и пазач на колежа, докато затопляше чинията над огъня и засенчваше с нея лицето си от топлината.

Господин Редлоу застана насред стаята, видимо заинтригуван.

— И аз все това казвам, сър. Тя не може иначе. В гърдите й има майчински чувства, които непременно намират отдушник.

— Какво е направила?

— Видите ли, сър, не й стига, че е като майка на всички млади джентълмени, които идват от всички краища, за да чуят вашите лекции в това старо учебно заведение… Направо е изумително колко много се нагрява порцеланът в този студ! — Уилям обърна чинията и духна на пръстите си.

— И какво? — подсети го господин Редлоу.

— И аз това казвам, сър — отново подхвана господин Уилям, като говореше през рамо и оживено кимаше. — Именно за това става дума, сър! Нашите студенти до един я обичат като родна майка. Всеки ден ту един, ту друг идва при нея, за да й разкаже нещо или да помоли за нещо. Чувал съм, че помежду си те я наричат само „Суидж“. Но ето какво ще ви кажа аз, сър. По-добре да преиначават фамилията ти, както искат, отколкото да се обръщат към теб по всички правила, а да не дават пукнат грош за теб. За какво му е на човек фамилия? За да се знае кой е. А щом госпожа Уилям я знаят не само по фамилията — имам предвид качествата и благия й нрав — фамилията няма значение, макар и да е Суиджър. Нека да я наричат Суидж, Уидж, Бридж… Божичко… бридж, покер, пасианс, преферанс, както им харесва.

Завършвайки тази тирада, господин Уилям се приближи до масата и сложи, не, по-скоро пусна чинията, защото опари пръстите му. В същия миг в стаята влезе обектът на хвалебствията му, носейки друг поднос и фенер, следвана от достолепен старец с дълги бели коси.

Госпожа Уилям, като съпруга си, беше скромно и простодушно създание със закръглени румени страни почти в същия цвят като официалния фрак на господин Уилям. Но светлите коси на господин Уилям стърчаха на главата му и сякаш след тях се бяха ококорили и очите му, които гледаха в постоянна готовност да видят всичко и да се удивят на всичко, докато тъмнокестенявите коси на госпожа Уилям бяха старателно пригладени назад и прибрани под чисто, спретнато боне по въобразимо най-скромен и непретенциозен начин. Тъмносивите панталони на господин Уилям се надигаха на глезените, сякаш не можеха да стоят спокойно, без да се озъртат, докато полата на цветя на госпожа Уилям — червени и бели като миловидното й лице — беше спретната и безупречно изгладена, сякаш силният вятър навън не беше в състояние да измачка нито една гънка. Яката и реверите на сюртука на господин Уилям вечно имаха такъв вид, сякаш всеки момент щяха да се откъснат и да отлетят, а тесният корсаж на съпругата му навяваше безметежно спокойствие, което би й послужило като защита от груби хора, ако тя се нуждае от защита. Но кой би бил толкова жесток, че да накара тази спокойна гръд да се повдига от скръб, да тупти от страх или да трепти от срам? Кой не би почувствал, че този покой и мир трябва да бъдат пазени като съня на невинен младенец?

— Точна си както винаги, Мили — рече съпругът й и взе, подноса от ръцете й. — Иначе няма да си ти. Ето я и госпожа Уилям, сър! Тази вечер той изглежда по-самотен от всякога — прошепна той на жена си, докато взимаше подноса — и призрачен.

Толкова спокойна и тиха, че присъствието й оставаше почти незабелязано, Мили безшумно и бавно остави на масата блюдата, които беше донесла. След много суетене и търчане господин Уилям успя да вземе само една сосиера и застана готов за сервиране.

— А какво държи в ръцете си старецът? — попита господин Редлоу, който седна пред самотната си трапеза.

— Бодлива зеленика, сър — намеси се Уилям и пристъпи напред със сосиерата. — Плодчетата й зреят по това време на годината. Сос, сър!

— Идва още една Коледа, отива си още една година! — измърмори ученият и тежко въздъхна. — Още по-дълъг става списъкът на спомените, над които се трудим и трудим, сякаш се самоизтезаваме, докато ленивата ръка на Смъртта не се протегне и не изтрие всичко без следа… А, това сте вие, Филип! — каза той по-високо, обръщайки се към стареца, който седеше встрани с лъскавите вейки в ръце. Госпожа Уилям взе няколко клонки от него, безшумно ги подряза с ножица и украси стаята, а старият й свекър с интерес следеше всяко нейно движение.

— Моите почитания, сър — отвърна Филип. — Бих ви поздравил и по-рано, но знам какви са навиците ви и чаках вие да ме заговорите. Весела Коледа и щастлива Нова година още много, много години. Аз самият съм преживял немалко. Ха-ха! Смело мога да си позволя волността да ги пожелая и на друг. Вече съм на осемдесет и седем!

— И много от тях ли бяха весели и щастливи? — попита Редлоу.

— Много, сър, много — отвърна старецът.

— Увредена ли е паметта му? — попита ученият, понижавайки тон и обръщайки се към Суиджър младши.

— Съвсем не, сър — отговори Уилям. — И аз все това казвам. Няма друг с такава ясна памет като баща ми. Той е най-чудесният човек на света. Не знае какво е да забравяш. Повярвайте, сър, и все това казвам на госпожа Уилям.

Господин Суиджър, който от учтивост не желаеше да спори с никого, произнесе всичко това с тон на решителност и неоспоримо съгласие, сякаш не се разминаваше ни на йота с мнението на господин Редлоу.

Ученият отмести настрана чинията си, стана от стола, прекоси стаята и се приближи до стареца, който замислено гледаше клонките бодлива зеленика в ръката си.

— Вероятно клонките ви напомнят за още много посрещания на нови години и изпращания на стари? — попита той, като го наблюдаваше внимателно, и сложи ръка на рамото му. — Така ли е?

— О, много, много години! — отвърна Филип, стряскайки се от унеса. — Вече съм на осемдесет и седем!

— И всичките ли бяха весели и щастливи? — тихо попита Редлоу. — Весели и щастливи, а, старче?

— Помня ги, откакто бях ей такъв, не по-голям — рече Филип, вдигна ръка на височината на коляното си и разсеяно погледна събеседника си. — Спомням си един студен, но слънчев ден, когато отидохме на разходка. И изведнъж някой ми заговори. Беше скъпата ми майка, въпреки че не помня лицето й, защото онази Коледа тя се разболя и умря. Каза ми, че птиците ядат тези плодчета. А малчуганът — тоест аз — си въобрази, че очите на птиците блестят, защото през зимата ядат тези лъскави плодчета. Много добре си го спомням. А вече съм на осемдесет и седем!

— Весели и щастливи! — замислено повтори Редлоу и съчувствено се усмихна на прегърбения старец. — Весели и щастливи и вие ги помните ясно!

— Разбира се! — отново заговори Филип, хващайки се за последните му думи. — Помня добре Коледите в училище и колко весело беше. Тогава бях силен юноша, господин Редлоу, и можете ли да повярвате, нямах равен по футбол в околност от петнайсет километра. Къде е моят син Уилям? Нали е вярно, Уилям? Нямах равен по футбол в околност от петнайсет километра!

— И аз все това казвам, татко! — незабавно и почтително отговори синът. — Ти си истински Суиджър, няма друг на света като теб!

— Да! — Старецът поклати глава и отново погледна бодливата зеленика. — Майка му — Уилям е най-малкият ни син — и аз сме посрещали много нови години с децата си, момчета и момичета, големи и малки, и очите на всички блестяха като плодчетата на бодливата зеленика. Много от тях умряха. И тя умря. А синът ми Джордж, най-големият, с когото тя се гордееше повече, отколкото с всички останали, сега е пропаднал човек. Но погледна ли тези клонки, виждам ги всичките живи и здрави, каквито бяха тогава. Виждам и Джордж като невинно дете, какъвто беше в онези дни. Това е голяма благословия за мен, на моите осемдесет и седем години.

Редлоу, който отначало се беше втренчил в стареца, бавно сведе очи.

— Когато загубихме всичко, което имахме, защото с мен постъпиха нечестно, и се наложи да дойда тук и да стана пазач, а това се случи преди петдесет години… Къде е моят син Уилям? Повече от половин век, Уилям!

— И аз все това казвам, татко — отговори синът също така незабавно и почтително като преди. — Точно така. Едно и две нули, или две по петдесет, и стават сто.

— Приятно ми е да знам, че единият от основателите ни — или повече, за да съм точен — рече старецът, горд със знанията си по темата, — единият от тези учени джентълмени, които ни помогнаха с доброволни дарения в дните на кралица Елизабет, защото ние сме основани преди царуването й, ни завеща наред с всичко друго известна сума да купуваме бодлива зеленика и да украсяваме стените и прозорците по Коледа. В това има нещо уютно и задушевно. Тогава бяхме странници, пристигнахме по Коледа и веднага харесахме портрета на този джентълмен, който е окачен в голямата зала, където по-рано, докато нашите незабравими десет джентълмени, не решиха да дават на студентите стипендии в пари, се помещаваше трапезарията. Един такъв сериозен джентълмен със заострена брада, с къдрички около врата, а под него със старинни букви пише: „Боже, съхрани паметта ми!“. Вие знаете за този джентълмен, нали, господин Редлоу?

— Знам, че има такъв портрет, Филип.

— Да, вторият отдясно, над ламперията. Исках да кажа, че портретът наистина ми помогна да съхраня паметта си, и аз благодаря на този джентълмен, защото обиколките на сградата всяка година, които все още правя, и украсяването на голите стаи с тези клонки и плодчета освежават празната ми стара глава. Една година донася спомена за друга, а тя напомня още и още! Накрая ми се струва, че в деня на Рождество Христово са се родили всички, които съм обичал, за които съм скърбил и на които съм се радвал, а те са много, защото аз съм на осемдесет и седем!

— Весели и щастливи… — измънка под носа си Редлоу.

Стаята започна странно да помръква.

— Така че сам виждате, сър — упорито продължи старият Филип, чиито бледи, но все още свежи страни се бяха затоплили и поруменели, а сините очи — заблестели, докато говореше. — Много неща съм съхранил в паметта си заедно с днешния ден. А сега къде е моята тиха Мишка? На моите години човек става бъбрив, което е грях, а ми остава да обиколя половината сграда, ако първо не премръзнем или вятърът не ни отвее или мракът не ни погълне.

Преди той да свърши да говори, Мили Суиджър вече беше застанала до него и мълчаливо го бе хванала за ръката.

— Хайде да вървим, мила моя — каза старецът. — Иначе господин Редлоу няма да се залови с вечерята си, докато съвсем не изстине като зимата. Надявам се, че ще ме извините за бръщолевенето, сър. Пожелавам ви лека нощ и още веднъж весела…

— Останете! — прекъсна го ученият и отново седна на мястото си пред масата, но не защото апетитът му се изостри, а за да вдъхне увереност на стария пазач. — Отделете ми още една минута, Филип. Уилям, щяхте да ми казвате нещо за вашата уважаема съпруга. Няма да й е неприятно, ако ви чуе как я хвалите. Е, за какво ставаше дума?

— Ами, видите ли, сър — отвърна Уилям Суиджър и смутено погледна жена си, — госпожа Уилям ме гледа…

— Нима се боите от очите на госпожа Уилям?

— О, не, сър — отговори Суиджър. — И аз все това казвам. Очите й не са такива, че да се боя от тях. Иначе Господ не би ги създал такива кротки. Но не бих искал… Мили! Това е за него, знаеш. Там, в старите къщи…

Господин Уилям, който стоеше зад масата и смутено ровеше сред предметите там, хвърляше насърчителни погледи на жена си и тайно кимаше и сочеше с пръст господин Редлоу, убеждавайки я да се приближи до него.

— За него, ти знаеш, любов моя — каза Уилям. — Там, в старите къщи. Разкажи, мила моя! В сравнение с мен ти си истински Шекспир. Там, в старите къщи, ти знаеш, любов моя. Студентът…

— Студент? — повтори Редлоу и вдигна глава.

— И аз това казвам, сър — изключително оживено се съгласи Уилям. — Ако не беше онзи беден студент в старите къщи, защо бихте искали да го чуете от устата на госпожа Уилям? Мили, скъпа моя… Там, в старите къщи…

— Не знаех — каза Мили спокойно и чистосърдечно, без да бърза и без абсолютно никакво смущение, — че Уилям ви е казал за това, иначе нямаше да дойда тук. Помолих го да не казва. Там има един млад джентълмен, сър. Болен е и много беден. Толкова много е болен, че не може да се върне у дома за празника и живее съвсем сам в много неподходяща квартира за джентълмени, в старите жилища „Ерусалим“. Това е всичко, сър.

— Защо не съм чувал за него? — попита ученият и припряно стана. — Защо не ме е уведомил, че е в такова тежко положение? Болен! Дайте ми шапката и наметалото! Беден! Къде е? Кой е номерът на къщата?

— О, не трябва да ходите там, сър — възрази Мили, остави свекъра си и застана на пътя на Редлоу. Лицето й изразяваше спокойна решителност, а ръцете й бяха скръстени на гърдите.

— Как така не трябва?

— Не, не! — повтори Мили, клатейки глава, сякаш ставаше дума за нещо очевидно невъзможно и немислимо. — Не трябва дори да си го помисляте!

— Какво означава това? Защо?

— Видите ли, сър — убедително и доверително започна да обяснява Уилям Суиджър, — и аз това казвам. Младият джентълмен никога не би разказал за неволите си на събрат мъж. Госпожа Уилям заслужи доверието му, но това е съвсем различно нещо. Те всички се доверяват на госпожа Уилям. Всички й имат доверие. Нито един мъж не би изтръгнал и звук от него, но една жена, особено госпожа Уилям…

— Вие разсъждавате разумно, Уилям, и сте деликатен човек — прекъсна го Редлоу, гледайки кроткото, спокойно лице на Мили. Допря пръст до устните си и незабелязано пъхна в ръката й кесия.

— О, божичко, не, сър! — извика Мили и веднага му върна кесията. — От час на час става по-лошо. Невъобразимо!

Тя беше толкова сериозна, уравновесена и улегнала домакиня и толкова дълбоко и трайно беше душевното й спокойствие, че миг след като възрази на учения, започна старателно да събира листата, които бяха паднали между ножицата и престилката й, докато беше подрязвала бодливата зеленика.

Щом се изправи, видя, че господин Редлоу все още я гледа изумено и с недоумение, и спокойно повтори, като в същото време търсеше други вейки, останали незабелязани от нея на пода:

— Не, сър, за нищо на света! Той каза, че не трябва да знаете за него и че няма да приеме помощ от вас, въпреки че е ваш студент. Няма да искам от вас да мълчите, сър, но разчитам на вашата чест.

— Но защо той говори така?

— Не мога да ви кажа, сър — отвърна Мили, след като се замисли за минута. — Не съм умна жена, само исках да му помогна да се чувства удобно и уютно и разтребих стаята му. Но знам, че той е беден и самотен и че някой трябва да се грижи за него. Колко е тъмно!

В стаята ставаше все по-тъмно. Мракът зад креслото на учения се сгъсти и се събраха сенки.

— Какво още знаете за него? — попита той.

— Сгоден е и ще се жени, когато има достатъчно пари, за да издържа семейство — отговори Мили. — Мисля, че учи, за да може да си изкарва прехраната. Отдавна виждам, че учи много и се е отказал от всичко друго. Божичко, колко е тъмно!

— И стана по-студено — обади се старецът и потърка ръце. — В стаята се усеща хлад и мрачно чувство. Къде е моят син Уилям? Уилям, момчето ми, издърпай фитила на лампата и разпали огъня в камината!

И отново прозвуча гласът на Мили, досущ като спокойна, едва доловима за слуха музика.

— Вчера следобед, след като разговаряхме — каза тя, сякаш само на себе си, — той задряма и в неспокойния си сън промърмори, че някой е мъртъв, и за някаква тежка обида, която не трябва да бъде забравена, но не знам дали са обидили него или някого другиго. Сигурна съм само, че той не е обидил никого.

— Накратко, господин Редлоу, — намеси се господин Уилям, като се приближи и зашепна в ухото му, — дори ако госпожа Уилям остане тук до следващата нова година, пак няма да ви каже колко много добрини е направила за горкия млад човек. Господи, колко добрини! А у дома всичко е както винаги — баща ми е на топло и удобно, няма да намерите и трошица боклук дори да предложите петдесет фунта[1] в замяна, а госпожа Уилям непрекъснато търчи напред-назад и се грижи за младия джентълмен като за роден син!

В стаята стана още по-тъмно и студено и мракът и сенките зад креслото се сгъстиха.

— Не й стига всичко това, сър, ами и тази вечер, докато се прибирала у дома (досега не са минали и два часа оттогава), госпожа Уилям видяла на улицата един малчуган, по-скоро зверче, което седяло на стъпалата и треперело от студ. И какво прави госпожа Уилям? Прибира хлапето у дома, стопля го, нахранва го и ще го задържи до утрото на Коледа, когато у нас по обичай раздаваме на бедните храна и дрехи. Детето явно не се е топлило край огън и дори не знае какво е това. Седи настрана и гледа пламъците в камината така, сякаш не може да им се насити. Поне седеше там — поправи се господин Уилям, — ако вече не е избягало.

— Бог да й дава щастие! — на висок глас каза ученият. — И на вас също, Филип! И на вас, Уилям. Трябва да помисля какво да направя. Може би ще реша да посетя студента. Няма да ви задържам повече. Лека нощ!

— Благодаря ви, сър, благодаря! — отвърна старецът. — И за Мишката, и за сина ми Уилям, и за мен. Къде е моят син Уилям? Вземи фенера, Уилям. Ти ще вървиш пръв по тези дълги тъмни коридори, както миналата година и по-миналата, а ние — след теб. Ха-ха, помня всичко, въпреки че съм на осемдесет и седем! „Боже, съхрани паметта ми!“ Много хубава молитва, господин Редлоу. Съчинил я е ученият джентълмен със заострената брада и къдриците около врата. Портретът му е вторият вдясно над ламперията, там, където по-рано, докато нашите незабравими десет джентълмени не решиха за стипендиите, беше голямата трапезария. „Боже, съхрани паметта ми!“ Много хубава и благочестива молитва, сър. Амин! Амин!

Те излязоха и въпреки че я придържаха внимателно, тежката врата се затвори с трясък, който отекна неколкократно. В стаята стана още по-тъмно.

Редлоу се отпусна в креслото и отново потъна в размисъл. Изведнъж клонката бодлива зеленика на стената увехна и падна изсъхнала на пода.

Докато мракът и сенките се сгъстяваха зад него, там, където се бяха събрали, бавно се появи, благодарение на някакъв свръхестествен, нематериален процес, който човешкият разум и чувства не могат да уловят, страховито подобие на господин Редлоу.

Ужасяващо и студено, с оловносиви лице и ръце, но с неговите черти, със същите блестящи очи и прошарени коси и дори с неговите тъмни дрехи, то се появи без движение и звук и оживя. Като Редлоу видението подпря лакът на креслото и замислено се втренчи в огъня. Отвратителният двойник на учения се наведе ниско над главата му и се вгледа в огъня със същото изражение като него.

Това беше нещото, което бе преминало в стаята и се бе скрило. Страшният спътник на обладания от духове!

Известно време видението сякаш не забелязваше Редлоу, нито Редлоу — него. Някъде отдалеч от улицата се разнасяше музика, коледни песни и въпреки че беше замислен, ученият, изглежда, слушаше. Видението също слушаше.

Накрая Редлоу заговори, без да помръдва или да вдига глава.

— Ти отново си тук!

— Отново тук! — повтори призракът.

— Виждам те в пламъците — продължи обладаният от духове. — Чувам те в звуците на музиката, в свистенето на вятъра, в мъртвешката тишина на нощта.

Видението наклони глава в знак на съгласие.

— Защо идваш? Защо ме преследваш?

— Идвам, когато ме повикат — отговори призракът.

— Не! Не съм те викал! — възкликна ученият.

— Добре, не си ме викал — каза духът. — Не е ли все едно? Аз съм тук.

До този момент отблясъците на огъня танцуваха върху две лица — ако ужасяващият лик можеше да се нарече лице. И двете все още бяха втренчени в пламъците и не се поглеждаха. Обладаният обаче изведнъж се обърна и се вгледа в привидението. Призракът също така внезапно заобиколи креслото и се вторачи в Редлоу. Така биха могли да се гледат само жив човек и оживял мъртвец, двойник, който се разпознава в него. Страшна беше тази среща в усамотеното, пусто кътче на безлюдната стара сграда в зимната нощ, когато силният вятър, тайнствен пътник, стенейки, минава оттам от памтивека, никой не знае откъде и накъде, и неизброими милиони звезди блестят в пространството, където нашата Земя е само прашинка, а дълбоката й древност — детство.

— Погледни ме! — каза призракът. — Мен, който на младини бях окаян бедняк, самотен и забравен от всички, който се борех и страдах, докато с огромен труд не придобих знания от недрата, където бяха скрити, и не се издигнах по стръмната стълба, по която се изкачиха уморените ми нозе.

— Аз съм този човек — възрази ученият.

— Не знаех какво е майчина любов — продължи духът, — нито бащини съвети. Когато бях малък, чужд човек зае мястото на баща ми и лесно ме измести от сърцето на майка ми. Родителите ми бяха от онези, чиито грижи бързо се изчерпват, които скоро решават, че са изпълнили дълга си, и като птиците рано изоставят децата си на произвола на съдбата. И ако децата им преуспеят в живота, приписват си всичките заслуги, а ако не — търсят съчувствие.

Привидението млъкна и сякаш нарочно дразнеше Редлоу, като ту го поглеждаше, ту говореше предизвикателно или се усмихваше.

— Аз съм онзи — продължи призракът, — който в стремежа си да достигне върха, си намери приятел. Спечелих сърцето му и го привързах към себе си. Работихме заедно, рамо до рамо. Цялата обич и доверие, които в младежките си години нямаше на кого да дам и които не умеех да изразя, подарих на него.

— Не цялата — с дрезгав глас възрази Редлоу.

— Вярно е, не цялата — съгласи се призракът. — Аз имах сестра.

— Аз имах! — повтори обладаният от духове и отпусна глава на ръцете си.

Видението се усмихна злобно, приближи се до креслото, сложи ръце на облегалката, подпря на тях брадичката си и изпитателно се втренчи в лицето на учения с очи — същински буйни пламъци.

— Единствените ми спомени за домашна топлина и уют са свързани с нея. Колко млада и красива беше тя, нежна и любяща! Когато за пръв път се сдобих с покрив над главата си, аз я взех при мен и бедното ми жилище се превърна в дворец! Тя влезе в мрака на моя живот и го озари със сияние. Все още е пред очите ми!

— Едва сега я видях в пламъците на камината — отвърна Редлоу. — Чух я в звуците на музиката, в свистенето на вятъра, в мъртвешката тишина на нощта.

— Той обичаше ли я? — попита духът, подражавайки на замисления му тон. — Мисля, че някога я обичаше. Да, сигурен съм. Но по-добре щеше да бъде, ако тя го обичаше по-малко — не така тайно, нежно и силно. Не трябваше да му отдава безрезервно цялото си сърце!

— Остави ме да забравя това! — гневно каза ученият и вдигна ръка. — Остави ме да го изтрия от паметта си!

Призракът, който стоеше все така неподвижно и бе приковал в Редлоу жестоките си очи, продължи:

— В живота ми се прокраднаха мечти, подобни на нейните.

— Вярно е — каза ученият.

— В сърцето ми се роди любов, подобна на нейната, въпреки че не съм способен да обичам така всеотдайно. Тогава бях много беден и не посмях да давам никакви обещания или да отправям молби към онази, която обичах. Не го и исках — обичах я твърде много! Но повече от всичко в живота си се стремях да се издигна и да преуспея. Дори да се покатерех само една педя, това означаваше, че се приближавам до върха. Трудех се неуморно! Работех до късно нощем и в минутите на почивка, вече на разсъмване, когато сестра ми, нежната ми приятелка, седеше заедно с мен пред гаснещата жарава и изстиващата камина. Какви чудесни картини рисуваше бъдещето пред мен!

— Едва сега ги видях в пламъците — измърмори Редлоу. — Отново ми се явяват в звуците на музиката, свистенето на вятъра, в мъртвешката тишина на нощта, в кръговрата на годините.

— Представях си бъдещия си домашен живот с онази, която ме вдъхновяваше в труда ми. И сестра ми, която може да се омъжи за моя любим приятел. Той получи неголямо наследство, а ние нямахме пукнат грош. Виждах картини на зрелите ни години, непомрачено от нищо щастие и златни семейни връзки, които се простират в далечното бъдеще и свързват нас и децата ни в блестяща гирлянда — каза призракът.

— Но тези картини бяха лъжа и измама — рече обладаният от духове. — Защо съм обречен да ги помня вечно?

— Лъжа и измама — повтори видението със същия безчувствен глас и го погледна със същия студен и безизразен поглед. — Защо моят приятел, на когото вярвах като на самия себе си, застана между мен и онази, в която бяха съсредоточени всичките ми надежди и стремежи, спечели сърцето й и разби на пух и прах крехката ми вселена? Сестра ми живееше под моя покрив и още по-щедро отпреди ме обграждаше с нежност и поддържаше духа ми. Тя дочака деня, когато при мен дойде славата и се сбъдна отколешната ми мечта, въпреки че онова, заради което се сдобих със слава, ми беше отнето, и после…

— И после тя умря — прекъсна го Редлоу. — Умря щастлива като преди и до последната си минута мислеше само за брат си. Да почива в мир!

Призракът го наблюдаваше мълчаливо.

— Спомних си! — изведнъж заговори обладаният от духове. — Да. Спомних си толкова ясно, че дори сега, след всичките тези години, когато отдавна угасналата младежка любов ми се струва толкова наивна и нереална, пак си спомням със същото съчувствие, сякаш се е случило с малкия ми брат или със сина ми. Понякога дори се питам кога за пръв път тя му е отдала сърцето си и дали преди това е изпитвала нежни чувства към мен? Струва ми се, че някога тя ме обичаше. Но това са дребни неща. Нещастната младост, рана, нанесена от ръката на онзи, когото обичах и на когото вярвах, и загубата, която нищо не може да замени, са по-важни от подобни фантазии.

— Така нося в душата си скръбта и обидата — каза привидението. — Така се терзая. Така паметта стана мое проклятие. И ако можех да забравя скръбта и обидата, бих ги забравил!

— Присмехулник! — възкликна ученият и скочи на крака, готов да хване двойника си за гърлото с гневна ръка. — Защо вечно ме дразниш?

— Пази се! — разнесе се в ушите му грозният глас на призрака. — Докоснеш ли ме, ще умреш!

Редлоу се вкамени, сякаш думите го парализираха, и се втренчи в привидението. Призракът леко отстъпи назад от него. Ръката му беше вдигната високо в знак на предупреждение и по неземните му черти пробягна усмивка, когато тъмният му силует победоносно се изправи.

— Ако можех да забравя скръбта и обидата, бих ги забравил — повтори той. — Ако можех да забравя скръбта и обидата, бих ги забравил.

— Зъл дух, който си ме завладял! — с тих и треперещ глас промълви обладаният — Ти превърна в мъчение живота ми.

— Аз съм само твой отзвук — рече духът.

— Ако това е отзвук на мислите ми — а сега виждам, че е така — защо трябва да ме измъчваш? Не мисля само за себе си. Страдам и за другите. Всички хора на света имат своя тъга — обиди, неблагодарност, непочтена завист и корист измъчват бедни и богати, знатни и простолюдие. Кой не би искал да забрави скръбта и обидата?

— Наистина, кой не би искал да ги забрави и да стане по-щастлив и добър? — попита призракът.

— Дните, когато си отива старата година и идва новата — продължи Редлоу, — колко спомени събуждат! Дали в света ще се намери поне един човек, в чиято душа те не разпалват някаква тъга или стара рана? Какво помни старецът, който беше тук тази вечер, освен безкрайна тъга и страдания?

— Посредствените натури, непросветените умове и простите души не чувстват и не разбират това като образованите и мислещите хора — отбеляза привидението и неподвижното му лице отново се разтегли в злобна усмивка.

— Изкусител — промълви Редлоу. — Безжизненият ти лик и глас ме плашат неимоверно много и докато говоря с теб, в душата ми се прокрадва още по-голям страх. В твоите думи чувам отглас на собствените си мисли.

— Приеми го като доказателство за могъществото ми — отвърна призракът. — Слушай! Предлагам ти да забравиш скръбта, обидите и страданията, които си понесъл през живота си!

— Да забравя! — повтори Редлоу.

— Аз притежавам силата да изтривам спомените. Остават само леки, неясни следи, но скоро и те се заличават — каза видението. — Е, какво ще кажеш? Искаш ли?

— Почакай! — извика обладаният от духове и в страха си отстъпи назад от вдигнатата над него ръка. — Треперя от недоверие и съмнение в теб. Не ти вярвам. Необяснимият страх, който ти ми внушаваш, се превръща в неизмерим ужас и аз няма да понеса това. Не, не искам да се лиша от хубавите спомени, нито от съчувствието към мен или към други. Какво ще загубя, ако се съглася? Какво друго ще изчезне от паметта ми?

— Няма да загубиш знанията, нищо, което си научил от книгите, нищо, освен преплетената верига от чувства и представите, които са свързани със спомените и се хранят с тях. Заедно със спомените ще изчезнат и те.

— Нима са толкова много? — разтревожено попита обладаният.

— Явяват ти се в пламъците в камината, в музиката, във вятъра, в мъртвешката тишина на нощта, в кръговрата на годините — презрително отвърна призракът.

— И в нищо друго?

Видението не отговори.

Стоя мълчаливо една минута пред учения, а после тръгна към камината и спря.

— Решавай, докато не е станало късно! — каза духът.

— Един момент! — развълнувано произнесе Редлоу. — Призовавам небето за свидетел, че никога не съм ненавиждал никого, никога не съм бил навъсен, равнодушен или жесток с онези около мен. Ако в самотата си съм мислил прекалено много за миналото и как би могло да бъде другояче, от това съм страдал само аз и никой друг. Но ако в тялото ми има отрова, а аз знам противоотрова, нима нямам право да прибегна до нея? Ако в душата ми има отрова и с помощта на тази страшна сянка мога да я пропъдя, нима нямам право да я изгоня?

— Тогава е решено? — попита призракът.

— Още една минута! — припряно възрази Редлоу. — Да, бих забравил всичко, ако мога! Нима не съм мислил за това в самотата си? Нима не са мечтали за това хиляди хора, поколение след поколение? Паметта на всеки човек е обременена от скръб и страдания. И моите спомени са тягостни като спомените на всички хора, но другите нямат този избор. Да, съгласен съм да сключим сделка! Ще забравя тъгата, обидите и страданията. Искам го!

— Решено ли е? — отново попита привидението.

— Да!

— Решено. Приеми от мен дара, който ще оставя тук, и го носи със себе си навсякъде, където отидеш. Способността, с която ти пожела да се разделиш, няма да се върне при теб и отсега нататък ти ще я унищожаваш у всеки, до когото се приближиш. Твоята мъдрост ти разкри, че спомените за скръбта, обидите и страданията са съдба на цялото човечество и че хората биха станали по-щастливи, ако тягостните и печални събития не оставят никаква следа в паметта им. Върви! Бъди благодетел на човечеството! Освободен от подобни спомени, от този момент, волно или неволно, ти ще даряваш всички с тази благословена свобода, която неизменно и непрестанно ще струи от теб. Върви! Наслаждавай се на великото благо, което спечели и което ще носиш на другите!

Призракът говореше вдигнал безкръвната си ръка, сякаш произнасяше някакво страшно заклинание или забрана, и малко по малко се приближаваше към обладания. Редлоу забеляза, че устните на привидението се разтеглиха в страховита усмивка, но очите му не се усмихваха и продължаваха да гледат все така студено, втренчено и грозно. Изведнъж духът се разтопи и изчезна.

Редлоу се бе вцепенил от ужас и изумление и не беше в състояние да помръдне. В ушите му като заглъхващо ехо отекваха думите: „Ти ще я унищожаваш у всеки, до когото се приближиш!“. Неочаквано отнякъде се разнесе пронизителен вик. Не се чу от коридора зад вратата, а от друг край на старата сграда, и прозвуча така, сякаш някой се беше изгубил в тъмното.

Ученият озадачено огледа ръцете и краката си, сякаш да се увери, че е самият той, и после също извика в отговор, силно и диво, защото необяснимият ужас все още го владееше, като че ли и той се беше изгубил.

Викът се повтори, този път по-близо. Редлоу грабна лампата и повдигна тежката завеса, която отделяше стаята му от пристроената към нея зала, където четеше лекции. По този път той винаги отиваше при студентите и се връщаше в покоите си. Обикновено на тези скамейки, разположени амфитеатрално, ученият виждаше множество оживени млади лица, които като по магия засияваха от интерес, когато застанеше пред тях, но сега там нямаше признаци на живот и мрачната пустош го гледаше в очите като самата смърт.

— Хей! — извика Редлоу. — Хей! Насам! Елате към светлината! — Той стоеше така, хванал с едната си ръка завесата, а с другата лампата, и се взираше в тъмната зала, когато нещо живо се втурна покрай него в стаята като дива котка и се притаи в ъгъла.

Ученият застана над странното същество, свило се в ъгъла, и го разгледа по-добре, но пак не разбра какво е.

Вързоп дрипи, които биха се разпаднали, ако не бяха придържани с ръка, по големина и форма почти като дете, но стиснати с такава отчаяна алчност, сякаш принадлежаха на злобен свидлив старец. Кръгло гладко лице на момченце на шест-седем години, но изкривено и уродливо от следите на преживяното. Блестящи очи, но не детски. Боси нозе с прелестни, изящни очертания, но обезобразени от съсирена кръв и мръсотия. Малко диваче, мъничко чудовище, дете, което не знае какво е детство и което с течение на годините може да приеме човешки облик, но в душата си ще остане звяр до последния си дъх.

Свикнало да го тормозят и да го гонят като диво животно, момчето се наежи, отвърна с враждебен поглед на Редлоу и вдигна ръка, за да се предпази, очаквайки удар.

— Удариш ли ме, ще те ухапя — каза то.

Допреди няколко минути сърцето на учения би се изпълнило с жал от подобна гледка. Сега обаче той гледаше студено странния гост и усилено се мъчеше да си спомни нещо — не знаеше какво. Попита малчугана защо е тук и откъде е дошъл.

— Къде е жената? — попита момчето. — Искам да намеря жената.

— Коя жена?

— Жената. Тя ме доведе тук и ме сложи да седна пред голям огън. Излезе отдавна, аз тръгнах да я търся и се изгубих. Не искам теб. Трябва ми жената.

Внезапно хлапето се хвърли към изхода и босите му нозе зашляпаха по пода. Стигна до завесата, но Редлоу успя да го хване за дрипавите дрехи.

— Пусни ме! Пусни! — процеди малчуганът през стиснати зъби, докато се съпротивляваше. — Нищо не съм ти направил! Пусни ме да отида при жената, чуваш ли!

— Оттук е далеч. Има по-кратък път — каза ученият, задържа го и пак се помъчи да си спомни нещо, свързано с малкото чудовище. — Как се казваш?

— Никак!

— Къде е домът ти?

— Домът ми? Какво е това?

Момчето тръсна глава, за да отметне кичур коса от очите си, отново се опита да се отскубне от Редлоу и започна да повтаря:

— Пусни ме, чуваш ли? Искам да намеря жената.

Ученият го поведе към вратата.

— Оттук — каза той, като все още гледаше недоумяващо хлапето, но вече с нарастващо отвращение и предпазливост, породени от равнодушие. — Ще те заведа при нея.

Пронизващите очи на детето огледаха стаята и се спряха на масата, където още стояха остатъците от вечерята.

— Дай! — лакомо каза момчето.

— Тя не те ли нахрани? — попита Редлоу.

— Утре пак ще съм гладен. Всеки ден съм гладен.

Хлапето почувства, че вече не го държат, хукна към масата като хищно зверче и притисна до гърдите си къшей хляб и парче месо.

— Добре. А сега ме заведи при жената.

Ученият изведнъж осъзна, че се гнуси да докосне детето, и строго му направи знак да го последва, но когато стигна до вратата, потрепери и спря.

„Приеми от мен дара, който ще оставя тук, и го носи със себе си навсякъде, където отидеш.“

Думите на Призрака довяха до Редлоу порив на вятъра и му стана студено.

— Тази вечер няма да отида там — прошепна той. — Никъде няма да ходя тази вечер. Момче! Върви право по този сводест коридор. Ще минеш през висока тъмна врата и ще излезеш на двора. Там ще видиш светъл прозорец.

— Прозорецът на жената ли? — попита хлапето.

Редлоу кимна и малките боси крачета побягнаха по пода. Ученият се върна с лампата в ръка, бързо заключи вратата, седна на креслото си и закри лице с ръце, сякаш се страхуваше от себе си.

Засега беше сам. Сам, сам.

[1] Или лира стерлинг, паунд — основна парична единица на Обединеното кралство. — Б.ред. ↑

Втора глава
Споделяне на дара

Малкият човек седеше в малка стая, отделена от малък магазин с малък параван, целият облепен с малки изрезки от вестници. Компанията на човека се състоеше от постоянно променящ се брой малки деца — поне така изглеждаше на пръв поглед, тъй като те представляваха внушителна група в ограниченото пространство.

От всички дребосъци двама бяха сложени в леглото с огромни усилия, в ъгъла, където можеха спокойно и удобно да се отдадат на невинния си сън, ако не беше вродената им склонност да стоят будни и да изскачат от леглото, да се боричкат и пак да се мушкат в него. Непосредствената цел на тези буйни втурвания в света на бодърстването беше стената от черупки от стриди в другия край на стаята — крепост на други двама малчугани, която двете деца от леглото (досущ като ненавистните пикти и скоти, които обсаждат повечето млади британци, щом почнат да изучават история) непрекъснато нападаха, а после отстъпваха на собствена територия.

Освен суматохата, която възникваше при тези набези и контраатаките, когато нападнатите отвръщаха на удара, разпалено преследваха нападателите и се хвърляха на креватите, опитвайки да се скрият под одеялото, още едно малко момче, което седеше в друго малко креватче, додаваше скромния си дял в общия безпорядък. То хвърляше ботушите си и други малки предмети, безобидни сами по себе си, но в качеството си на летателни снаряди не много меки и приятни, по нарушителите на покоя му, които незабавно отвръщаха с любезности.

Насред всичко това друго малко момче, най-голямото от всички, но все пак малко, тичаше напред-назад, навеждаше се и с големи усилия вдигаше крака под тежестта на едро бебе, чиито оптимистично настроени родители си въобразяваха, че може да приспи. Но, уви! Момченцето изобщо не подозираше, че очите на бебето гледат над рамото му с неизтощимо любопитство и зараждаща се готовност да съзерцават и наблюдават какво става наоколо.

Всъщност бебето беше един ненаситен Молох[1], на чийто олтар принасяше в жертва съществуването си вече споменатият брат. Можеше да се каже, че характерът на бебето се състои от две качества — неспособност да стои дори пет минути на едно място, без да плаче, и неспособност да заспи, когато трябва.

Малката Тетърби беше известна личност в квартала — като пощальона или прислужника в кръчмата. Тя пътуваше в ръцете на малкия Джони Тетърби, с когото се влачеше на опашката на тълпите деца, съпровождащи странстващи акробати или някоя учена маймуна, и винаги се появяваше късно на мястото на всяко произшествие, което привличаше зяпачи всекидневно — от понеделник сутринта до неделя вечерта. Където и да се събираха децата, малката Молох беше там и караше Джони да се облива в пот. Ако Джони искаше да отиде някъде, малката Молох спеше и трябваше да бъде наблюдавана. Ако Джони искаше да си стои у дома, Молох не спеше и трябваше да бъде изведена на разходка. Въпреки това Джони беше искрено убеден, че му е поверено идеално бебе, което няма равно в цялото британско кралство, и бе доволен от гледките, които му се удаваше да вижда иззад пелените на Молох или широкото й боне, и да броди навсякъде, прегърбен под тежестта й като малък носач с огромен товар, който не е адресиран до никого и няма да бъде доставен никъде.

Малкият човек, който седеше в малката стая и неуспешно се опитваше да чете вестник насред цялата тази глъчка, беше бащата на семейството и главата на фирмата, описана в надписа на входа на малкия магазин с името „А. Тетърби и компания, вестникопродавци“. По-точно казано, той беше единственият, който отговаряше на това описание, тъй като „Компанията“ съществуваше като поетически замисъл, съвършено безлична и без да има реална основа.

Магазинът се намираше на ъгъла на старите жилища „Ерусалим“. На витрината беше изложена солидна литературна сбирка, която се състоеше предимно от стари илюстровани вестници и поредици от книжки за пирати и разбойници. Тетърби търгуваше и с бастуни и стъклени топчета за игра. Някога там продаваха и бонбони, но в „Ерусалим“ очевидно не се търсеха подобни луксозни стоки. На витрината не беше останало почти нищо от този търговски артикул, ако не броим малкия стъклен фенер с шепа захарни бонбони вътре, които се разтопяваха през лятото и замръзваха през зимата и вече нямаше надежда да бъдат извадени и изядени без фенера. Фирмата на Тетърби беше опитала щастието си в няколко направления. Веднъж направи плах опит да продава играчки и в друг стъклен фенер имаше купчина мънички восъчни кукли, залепнали една за друга в различни пози, една с петите върху главата на друга, а на дъното се бе утаил дебел пласт от счупени ръце и крака. „Компанията“ се беше опитала да направи крачка по посока на търговията с дамски шапки, за което свидетелстваха две-три бонета с тел, останали в ъгъла на витрината. Някога мечтаеха да печелят от тютюневи изделия и бяха окачили картина на трима коренни жители на трите основни части на Британската империя, които съсредоточено се наслаждаваха на ароматичните листа. Надписът в стихове поясняваше, че тютюнът е необходим еднакво и на тримата — единият го дъвче, другият го смърка, а третият го пуши — но и от това очевидно не бе излязло нищо, само картината беше оплюта от мухи. Виждаше се също, че бе имало и времена, когато „Компанията“ отчаяно беше възложила надеждите си на имитации на ценни вещи, тъй като зад стъклото имаше картонена кутия с евтини печати и друга — с моливи и писалки, и загадъчен черен амулет с неизвестно предназначение и етикет с цена девет пенса. Но и до ден-днешен никой от старите жилища „Ерусалим“ не беше купил нито едно от тези съкровища.

Накратко казано, Тетърби така усърдно се стараеше да си изкарва прехраната от „Ерусалим“ по един или друг начин, че в най-добро положение явно се оказа „Компанията“. Като безплътно същество „Компанията“ не се вълнуваше от простолюдни неудобства като глад и жажда, не й се налагаше да плаща налози и нямаше потомство, за което трябва да се грижи.

Самият Тетърби, чието потомство, за което вече споменахме, заявяваше присъствието си в малката стая твърде шумно, за да не го забележи и да може да чете спокойно, остави вестника, обиколи разсеяно няколко пъти стаята като пощенски гълъб, без да определи в коя посока иска да се отправи, безуспешно се опита да хване една от търчащите наоколо фигурки в дълги нощници, изведнъж попадна на единствения член на семейството, който не се бе провинил в нищо, и зашлеви малкия детегледач на Молох.

— Лошо момче! — каза господин Тетърби. — Защо не съчувстваш на горкия си баща, който е на крак от пет часа сутринта и така се е измъчил в дългия труден зимен ден? Защо непременно трябва да нарушаваш покоя на дома с нетърпимите си лудории и да подлудяваш всички? Не ти ли е достатъчно, че брат ти Долф се труди и се трепе пряко сили в мъглата и студа, докато ти се търкаляш в разкош и… имаш бебе и всичко, което можеш да си пожелаеш? — продължи господин Тетърби, който очевидно смяташе, че човек не може да си представи по-голяма благодат. — Не, ти задължително трябва да превърнеш дома си в лудница и да доведеш родителите си до умопомрачение. Това ли искаш, Джони? Хей? — С всеки въпрос господин Тетърби посягаше към ушите на сина си, но в края на краищата премисляше и удържаше ръката си.

— О, татко! — изхленчи Джони. — Не съм направил нищо лошо! Толкова се старая да се грижа за Сали. О, татко!

— Иска ми се моята малка женичка да се върне по-скоро — с по-мек тон и сякаш разкайвайки се за разгорещеността си, каза господин Тетърби. — Само за едно мечтая — моята малка женичка да се върне по-скоро. Не умея да се оправям с децата. Свят ми се завива от тях и те ми се качват на главата. О, Джони! Не е ли достатъчно, че скъпата ви майка ви подари такава мила сестричка? — Той посочи Сали. — По-рано бяхте седем момчета и нито едно момиче и какво ли не преживя скъпата ви майка, за да имате сестричка. Малко ли е това, че трябва да лудувате така, че главата ми да се замая?

Господин Тетърби омекваше все повече, докато взимаха връх собствените му нежни чувства и съжалението за незаслужено обидения му син. Той сграбчи Джони в обятията си и в същия миг се хвърли настрана, за да хване един от истинските нарушители на тишината и спокойствието. Взе старта сравнително добре, но след стремителен отскок завърши с трудно бягане с препятствия по местност, пресечена от няколко легла и сложен лабиринт от столове. После хвана детето, наказа го справедливо и го сложи да си легне. Този пример оказа силно и очевидно хипнотично въздействие върху момченцето, което хвърляше ботуши, и то мигновено заспа дълбоко, въпреки че минута преди това беше оживено и бодро. Назиданието не подмина и двамата млади заговорници, които тихомълком и много бързо се оттеглиха в съседната стаичка, където си легнаха. Заловеният се сгуши в гнездото си също така незабелязано. Господин Тетърби спря да си поеме дъх и неочаквано откри, че около него царят спокойствие и тишина.

— Дори моята малка женичка нямаше да се справи по-добре с тях! — каза той и избърса зачервеното си лице. — Много ми се иска да й се беше наложило да ги укротява сега сама!

Господин Тетърби потърси сред изрезките от вестници на паравана нещо подходящо за случая и назидателно прочете на децата следното:

— „Неоспорим факт е, че всички забележителни хора имат забележителни майки, които уважават и смятат за свои най-добри приятели.“ Помислете си за вашата забележителна майка, деца мои — добави той, — и се учете да я цените, докато тя все още е с вас.

После отново седна пред камината, кръстоса крака и разгърна вестника.

— Ако още някой, който и да е, стане от леглото — кротко каза той, — „този наш съвременник ще остане крайно изумен“! — Избра последната крилата фраза от изрезките от вестници, залепени на паравана. — Джони, детето ми, погрижи се за единствената си сестра Сали, защото тя е най-яркият скъпоценен камък, който някога ще искри на младото ти чело.

Джони седна на малко столче и всеотдайно се прегърби над тежката Молох.

— Ах, какъв голям подарък за теб е бебето, Джони! — продължи бащата. — И колко много трябва да си благодарен. „Не на всички е известно — той отново погледна паравана, — но е факт, установен с точни изчисления, че огромен процент от новородените не достигат двугодишна възраст, а именно…“

— О, недей, татко, моля те! — извика Джони. — Не мога да го понеса, като си помисля за Сали.

Господин Тетърби се смили над него и Джони, все още силно развълнуван от факта какво съкровище му е поверено, избърса очите си и отново се зае да приспива сестра си.

— Брат ти Долф закъснява днес — отбеляза бащата и разбърка с ръжена̀ огъня, за да го разпали. — Ще си дойде премръзнал като ледена висулка. И какво става с безценната ти майка?

— Струва ми се, че мама идва! И Долф! — извика Джони.

— Да, прав си — ослушвайки се, отвърна господин Тетърби. — Това са стъпките на моята малка женичка.

Ходът на мислите, които бяха довели господин Тетърби до извода, че жена му е малка, ще си остане негова тайна. Тя беше два пъти по-едра от него, забележително пълна и в сравнение със съпруга си — направо великан. Не по-малко внушителни бяха размерите й и в сравнение с миниатюрните й седем синове. Госпожа Тетърби намери своето достойно отражение единствено в дъщеря си Сали и никой не знаеше това по-добре от жертвения агнец Джони, който от сутрин до вечер изпитваше на гърба си тежестта и размерите на своя взискателен идол.

Госпожа Тетърби беше ходила да пазарува и се върна с тежка кошница. Хвърли бонето и шала си, уморено се отпусна на стола и заповяда на Джони веднага да й донесе малката Сали, за да я целуне. Джони изпълни желанието й, върна се на малкото си столче и отново се прегърби над сестричката си. В същия миг Адолф Тетърби младши, който в това време размота от врата си безкраен пъстър шал, поиска същото благоволение. Джони отново се подчини, после пак седна на столчето си и се прегърби. Господин Тетърби, внезапно осенен от вдъхновение, на свой ред заяви родителските си права. След като изпълни и третото желание, нещастната жертва съвсем загуби сили, едва докрета до столчето, отново се прегърби на него и дишайки тежко, погледна родителите си и големия си брат.

— Каквото и да правиш, Джони — рече госпожа Тетърби, клатейки глава, — грижи се за нея и я пази, или никога повече няма да можеш да погледнеш майка си в очите.

— И брат си — добави Адолф.

— И баща си — допълни господин Тетърби.

Джони, уплашен от мисълта за застрашаващото го отлъчване, се вгледа в очите на Молох, убеди се, че сестра му е жива и здрава, умело я потупа по гърба (в момента тя лежеше по корем) и започна да я люлее на краката си.

— Мокър ли си, Долф, момчето ми? — попита бащата. — Ела, седни на моето кресло и се изсуши.

— Не, татко, благодаря — отвърна Долф и приглади с ръце косата и дрехите си. — Не се измокрих много. Блести ли лицето ми?

— Изглежда като восъчно, момчето ми.

— От времето е, татко — обясни Адолф и разтърка бузи с ръкава на износеното си палто. — Когато вали такъв дъжд и суграшица и има вятър, сняг и мъгла, лицето ми дори се обрива. И блести като восък.

Адолф младши, който неотдавна беше навършил десет години, също работеше във вестникарския бизнес и бе нает от много по-преуспяваща фирма от „Компанията“ на баща си да продава вестници на гарата, където миловидното му личице, същински Купидон, облечен в дрипи, и пронизителният му глас бях добре известни като дрезгавото дишане на идващите и заминаващите локомотиви. Той още беше млад за търговия и може би му липсваха невинните развлечения, характерни за възрастта му, но за щастие си бе измислил забавление, което да му помага да съкрати дългия ден и да внесе в него разнообразие, без да пренебрегва работата. Това остроумно изобретение, като много велики открития забележително с простотата си, беше да променя първите букви на думата „вестник“ по различно време на деня. И така, в ранните зимни утрини, още преди разсъмване, Долф обикаляше гарата с мушамената си шапка, наметало и дебел шал и пронизваше студения въздух с виковете си: „Сутрешен вестник!“, а по-късно, около час преди обед, ги променяше на „Сутрешен плесник!“, което след два часа се превръщаше в „Сутрешен обесник!“, и накрая, по залез-слънце, ставаше „Вечерен магесник!“. Това много помагаше на младия джентълмен да съхрани веселото разположение на духа си.

Госпожа Тетърби, многоуважаваната му майка, която както вече споменахме, бе захвърлила бонето и шала си, седеше и замислено въртеше венчалната халка на пръста си. Тя стана, съблече връхната си дреха и започна да слага масата за вечеря.

— О, Господи, Боже мой! — въздъхна госпожа Тетърби. — Какви само неща стават по света!

— Какво става по света, мила моя? — попита господин Тетърби и се огледа.

— А, нищо — отговори тя.

Господин Тетърби повдигна учудено вежди и отново разгърна вестника. Очите му пробягаха нагоре-надолу и встрани по страницата, но той не прочете нищо, защото не можеше да се съсредоточи.

В това време госпожа Тетърби сложи покривката на масата, но така, сякаш не я приготвяше за семейната вечеря, а я наказваше. Без да е необходимо, тя тресна върху масата ножовете, вилиците, чиниите, солницата и хляба.

— О, Господи, Боже мой! — повтори госпожа Тетърби. — Какви само неща стават по света!

— Мила моя, ти вече каза това — отбеляза съпругът й и пак се огледа. — Какво става по света?

— Нищо — отвърна тя.

— София! — сгълча я той. — Ти вече каза и това.

— Мога да го кажа още веднъж, ако искаш. Нищо! И още веднъж — нищо! И пак — нищо!

Господин Тетърби погледна спътницата си в живота и учудено попита:

— Защо си разстроена, малка ми женичке?

— Не знам. Не питай. И защо мислиш, че съм разстроена? Изобщо не съм разстроена.

Господин Тетърби отложи четенето на вестника за по-удобен момент, стана, скръсти ръце зад гърба си и започна бавно да обикаля стаята. Походката му напълно съответстваше на кроткото му, покорно държане. Той се обърна към двамата си най-големи синове.

— Вечерята ще бъде готова след минута, Долф — каза господин Тетърби. — Майка ти ходи да я купи в дъжда. Това е много великодушно от нейна страна. И ти скоро ще получиш вечеря, Джони. Майка ти е доволна от теб, защото се грижиш добре за драгоценната си сестричка.

Госпожа Тетърби мълчеше, но масата очевидно не предизвикваше у нея предишната враждебност. Тя приключи с приготовленията и извади от голямата си кошница грамадно парче горещ грахов пудинг, увит в хартия, и дълбока купа, покрита с чиния. Махна чинията и от купата се разнесе толкова приятно ухание, че трите чифта очи на двете легла се отвориха широко и се втренчиха в пиршеството на масата. Господин Тетърби, който не забеляза безмълвната покана, продължаваше да стои и бавно да повтаря:

— Да, да, вечерята ще бъде готова след минута, Долф. Майка ти ходи за нея в дъжда до гостилницата. Това е много великодушно от нейна страна.

Изведнъж госпожа Тетърби, която от известно време показваше признаци на разкаяние, се хвърли на врата му и се разрида.

— О, Долф! — промълви тя. — Как е възможно да се държа така!

Помирението разстрои Адолф младши и Джони до такава степен, че и двамата, все едно се бяха наговорили, нададоха отчаяни викове, от които трите чифта очи на леглата веднага се затвориха, а други двама малки Тетърби, които тъкмо се промъкваха от съседната стаичка, за да видят какви лакомства има на масата, се завъртяха и побягнаха.

— Разбираш ли, Долф — хлипаше госпожа Тетърби, — докато се връщах у дома, изобщо си нямах представа, също като неродено…

Господин Тетърби очевидно не хареса това сравнение и отбеляза:

— Имаш предвид като новородено, мила моя.

— Изобщо не си го помислих като новородено бебе — повтори госпожа Тетърби. — Джони, не гледай мен, а гледай бебето да не падне и да се убие. И после сърцето ти ще се пръсне и ти ще умреш. И така ще ти се пада… Когато се връщах у дома, изобщо нямах представа, че ще се ядосам. Но защото, Долф… — Госпожа Тетърби млъкна и отново започна да върти венчалната халка на пръста си.

— Разбирам! — каза господин Тетърби. — Много добре разбирам. Моята малка женичка се е разстроила. Тежки времена, тежка работа и времето е такова, че дишаш тежко. Всичко това ти се отразява. Разбирам, мила моя, Бог да те благослови! Нищо чудно! Долф, приятелю мой — продължи господин Тетърби, изследвайки с вилица съдържанието на дълбоката купа, — освен граховия пудинг майка ти е купила от гостилницата и цял кокал от чудесно печено свинско краче, с много хрупкави месца, останали по него. Има и сос, и горчица, колкото ти душата иска. Дай ми чинията си, момчето ми, и започвай да ядеш, докато не е изстинало.

Адолф младши не чака втора покана. При вида на яденето в очите му дори бликнаха сълзи. Той получи порцията си, седна на обичайното си място и започна да се храни с огромен апетит. Не забравиха и Джони, но му дадоха и хляб, за да не капне сос върху бебето. По същата причина му беше заповядано да държи своето парче пудинг в джоба си, докато стане време да го изяде.

На свинското краче вероятно бе имало повече месо, ала готвачът в гостилницата несъмнено се бе възползвал от това, докато режеше парчета на предишните клиенти, но пък не се бе поскъпил със соса и този обичаен спътник на свинското месо веднага извика във въображението приятен измамен вкус. Граховият пудинг, сосът и горчицата не бяха свинско месо, но съвсем доскоро бяха съжителствали заедно с него и затова като цяло излъчваха аромат на средно по големина прасе. Благоуханието привлече неудържимо всички Тетърби, които лежаха в креватите, и макар да се преструваха, че спят спокойно, сега изпълзяха от леглата и мълчаливо поискаха от Долф и Джони някакво гастрономическо доказателство за братска обич. Тъй като не бяха коравосърдечни, по-големите момчета им дадоха залъци от яденето си и по време на цялата вечеря из стаята сновеше летящ отряд от разузнавачи с нощници. Това дразнеше господин Тетърби, който един-два пъти предприе атака и тогава бунтовниците се разпръсваха хаотично във всички посоки.

Госпожа Тетърби не се наслаждаваше на вечерята. Очевидно някаква мисъл не й даваше покой. По едно време тя се засмя без никаква причина, после се разплака, а накрая се смееше и плачеше едновременно, та мъжът й изпадна в пълно недоумение.

— Моята малка женичка — рече той, — не знам какви неща стават по света, но явно не са хубави и не ти влияят добре.

— Дай ми глътка вода — помоли тя, опитвайки да се овладее. — И засега не ми говори и не ми обръщай внимание. Недей!

Господин Тетърби й даде вода, а после неочаквано се обърна към злочестия Джони, който беше изпълнен със съчувствие, и попита защо се е отдал на чревоугодничество и мързел и не се сеща да се приближи с бебето и да утеши майка си. Джони веднага се приближи, прегърбен от тежестта на сестра си, но госпожа Тетърби махна с ръка в знак, че в момента не е в състояние да издържи на силните чувства. Под заплаха от вечна омраза от страна на всичките му роднини на клетия Джони бе забранено да пристъпва по-близо и той отново седна на столчето си и се прегърби в предишната поза.

След кратко мълчание госпожа Тетърби каза, че вече е по-добре, и се засмя.

— София, сигурна ли си, че си по-добре? — недоверчиво попита съпругът й. — Може би ще започнеш отново?

— Не, Долф, не. Вече дойдох на себе си. — Тя приглади косите си, притисна длани до очите си и пак се засмя. — Каква злобна глупачка трябва да съм, за да си го помисля дори за миг! Ела тук, Долф, и нека да ти разкажа какво ми е на душата. Всичко ще ти обясня.

Господин Тетърби придърпа стола си по-близо до нея. Госпожа Тетърби отново се засмя, прегърна го и избърса сълзите си.

— Ти знаеш, Долф, мили мой, че когато не бях омъжена, имах богат избор. Едно време ме ухажваха едновременно четирима мъже. Двама от тях бяха синове на Марс.

— Всички сме нечии синове, мила моя. Или нечии дъщери.

— Нямах предвид това. Исках да кажа военни. Те бяха сержанти.

— А! — възкликна господин Тетърби.

— Да. Долф, сега не мисля за такива неща, нито тъгувам за тях. Знам, че имам добър съпруг и съм готова на всичко, за да докажа, че го обичам…

— Като всяка малка женичка на света — прекъсна я господин Тетърби. — Много хубаво. Много хубаво.

В гласа му прозвуча ласкаво снизхождение, сякаш той беше триметров великан, а госпожа Тетърби — висока едва шейсетина сантиметра. Тя прие смирено това.

— Но разбираш ли, Долф — продължи тя. — Коледа е, хората празнуват и всички, които имат пари, се стараят да купят нещо… И аз се поразходих и погледах — и малко се разстроих. Сега продават всякакви неща — вкусни лакомства и такива красиви вещи, че не можеш да им се налюбуваш. Започнах да смятам, преди да реша да похарча шест пенса за нещо простичко и обикновено. Кошницата е огромна и исках да сложа толкова много неща в нея, но парите ми бяха малко и не стигаха за нищо… Вероятно ме мразиш за това, Долф?

— Все още не много — отвърна господин Тетърби.

— Добре! Ще ти кажа цялата истина — разкаяно продължи жена му — и тогава може би ще ме намразиш. Вървях в студа и гледах, а около мен имаше много домакини с големи кошници. Всички те също вървяха, гледаха и пресмятаха. Изведнъж ми хрумна мисълта дали нямаше да живея по-добре и да бъда по-щастлива, ако… ако не бях… — Тя наведе глава и отново започна да върти венчалната халка на пръста си.

— Разбирам — тихо каза съпругът й. — Ако изобщо не се беше омъжила или ако се беше омъжила за друг?

— Да! — изхлипа госпожа Тетърби. — Точно това си помислих. Сега мразиш ли ме, Долф?

— Не. Все още не.

Госпожа Тетърби го целуна благодарно и отново заговори:

— Започвам да се надявам, че няма да ме намразиш, Долф, въпреки че все още не съм ти казала най-лошото. Не знам какво ме прихвана. Разболях ли се, полудях ли, или нещо друго, но не можах да си спомня нищо, което да ме свързва с теб и което би ме примирило със съдбата ми. Всичко хубаво и радостно в живота ни изведнъж ми се стори пусто и жалко. Намразих го. Не бих дала и пукнат грош за него. И не можех да мисля за нищо друго освен колко сме бедни, а трябва да храним много гърла.

— Хайде, хайде, мила моя — рече господин Тетърби и окуражително стисна ръката й. — Това е вярно, така си е. Бедни сме, а трябва да храним много гърла.

— Ах, Долф! Ах, Долф! — възкликна съпругата му и обви с ръце врата му. — Мой добър, мил, търпелив приятелю! Съвсем отскоро съм у дома, а всичко вече стана различно! Съвсем друго, мили Долф! Сякаш поток от спомени нахлу във вкамененото ми сърце, смекчи го и го изпълни докрай. Спомних си как се борим да си изкарваме прехраната и да свържем двата края, всичките ни грижи и желания, откакто се оженихме, колко пъти сме боледували, ние с теб и децата, как с часове седяхме до леглото на някое болно дете. Спомних си всичко това, което сякаш ми заговори и каза, че ние с теб сме едно цяло и че аз съм твоя жена и майка на децата ти и че не мога да имам никаква друга съдба, а и не ми трябва и не я искам. И тогава нашите простички радости, които бях готова безжалостно да потъпча, ми станаха толкова скъпи, безценни и мили, че не искам дори да си помислям колко бях несправедлива. И тогава си казах и го повтарям още сто пъти — как можах да се държа така, Долф, как можах да бъда толкова безсърдечна!

Добрата жена, обзета от искрена нежност и разкаяние, плачеше с цялото си сърце, но изведнъж извика, скочи и се скри зад мъжа си. Викът й беше толкова страшен, че децата се събудиха, скочиха от леглата и се притиснаха до нея. В очите й се четеше ужас, когато тя посочи бледия мъж с черно наметало, който беше влязъл в стаята.

— Кой е онзи човек? Ето там, виж! Какво иска?

— Мила моя — отвърна господин Тетърби, — ще го попитам, ако ме пуснеш. Какво ти е? Цялата трепериш!

— Видях го на улицата преди малко. Той ме погледна и спря до мен. Страхувам се от него!

— Страхуваш се? Защо?

— Не знам… Аз… Спри! Долф! — извика тя, когато видя, че мъжът й тръгна към непознатия.

Госпожа Тетърби сложи едната си ръка на челото, а другата — на гърдите. Обзе я странен трепет. Очите й бързо и хаотично пробягваха от предмет на предмет, сякаш беше загубила нещо.

— Болна ли си, мила моя? Какво ти е?

— Какво е това, което излиза от мен? Какво излиза от мен? — промълви госпожа Тетърби и после рязко отговори: — Болна? Не, аз съм напълно здрава. — И с невиждащ поглед се втренчи в пода и застана неподвижно.

Господин Тетърби отначало също неволно се поддаде на страха й и се обезкуражи от странното поведение на жена си, но накрая се осмели да заговори на бледия гост с черното наметало, който стоеше, без да мърда, навел глава.

— По каква работа сте дошли при нас, господине?

— Простете ми. Мисля, че ви уплаших — отговори посетителят, — но вие разговаряхте и не забелязахте кога влязох.

— Моята малка женичка каза — може би сте я чули — че днес вие не я плашите за пръв път — рече господин Тетърби.

— Много съжалявам. Спомням си, че я видях на улицата, но само за няколко секунди. Нямах намерение да я плаша.

Докато говореше, непознатият вдигна глава и в същия миг госпожа Тетърби направи същото. Странно беше да се види колко много се страхува от него и с какъв ужас самият той наблюдава това, но все пак не откъсва очи от нея.

— Казвам се Редлоу. Аз съм ваш съсед. Живея в стария колеж. Ако не греша, у вас живее на квартира един млад джентълмен, наш студент.

— Господин Денам ли? — попита Тетърби.

— Да.

Жестът беше напълно естествен и толкова мимолетен, че можеше да остане незабелязан, но преди отново да заговори, малкият човек прокара ръка по челото си и бързо огледа стаята, сякаш усети някаква промяна в атмосферата. В същия миг ученият го стрелна с такъв ужасяващ поглед, какъвто бе отправил по-рано към жена му, отстъпи крачка назад и лицето му пребледня още повече.

— Стаята на джентълмена е горе, господине — каза Тетърби. — Има и по-удобен отделен вход, но щом като вече сте тук, качете се по онези малки стълби. — Той посочи ниските вътрешни стълби. — Така няма да ви се наложи отново да излизате на студа. Ето оттук. Нагоре и право в стаята му, щом искате да го видите.

— Да, искам да го видя — потвърди Редлоу. — Бихте ли ми дали светлина?

Неотстъпчивият поглед на уморените му изстрадали очи и необяснимото недоверие, изглежда, обезпокоиха господин Тетърби. Той не отговори веднага и на свой ред застана неподвижно като хипнотизиран или парализиран.

— Елате с мен, господине — отговори накрая. — Аз ще ви светя.

— Не — възрази ученият. — Не искам да ме придружавате, нито да предупреждавате за посещението ми. Той не ме очаква. Предпочитам да отида сам. Моля ви, дайте ми свещ, ако имате излишна, и аз сам ще намеря пътя.

Редлоу толкова бързаше да тръгне, че докато взимаше свещта от ръката на Адолф Тетърби, неволно докосна гърдите му. Дръпна ръката си толкова бързо, сякаш без да иска, го беше ранил, тъй като не знаеше в коя част на тялото му се таи новопоявилият се дар, как се предава и как по-точно го приемат различните хора. После се обърна и започна да се качва по стълбите. Когато обаче стигна догоре, той спря и погледна назад. Жената стоеше на същото място и въртеше венчалната халка на пръста си. Съпругът, навел глава, мрачно размишляваше за нещо. Децата все още се бяха скупчили около майката и плахо гледаха госта. Видяха, че той се обърна и също ги погледна, и се притиснаха едно до друго.

— Хайде! Стига толкова! — викна бащата. — Лягайте си!

— Тук и без вас е тясно — добави майката. — Отивайте да спите!

Цялото домочадие, уплашено и натъжено, се разпръсна по леглата. Най-отзад се влачеше малкият Джони с бебето. Майката презрително огледа мизерната стая, раздразнено блъсна настрана чинията си и понечи да стане, но веднага се отказа от намерението си да разтреби масата, седна и се отдаде на мрачен и безплоден размисъл. Бащата се настани в ъгъла на стаята, нетърпеливо разрови малкия огън и се наведе над него, сякаш искаше да запази топлината само за себе си. Двамата не си размениха нито една дума.

Ученият, още по-блед от преди, се промъкваше нагоре по стълбите като крадец. Обърна се, видя промяната, настъпила долу, и явно се побоя както да продължи, така и да се върне.

— Какво направих? — смутено се запита той. — И какво се готвя да направя?

— Да станеш благодетел на човечеството — чу в отговор Редлоу.

Той се озърна, но не съзря никого. Стаята долу вече не се виждаше и ученият продължи по пътя си, гледайки право пред себе си.

— Вчера вечерта седях затворен — мрачно измърмори, — а сега всичко ми се струва чуждо. Дори за себе си съм чужд. Сякаш сънувам. Защо съм тук, каква работа имам в този дом и във всеки друг дом, за който се сещам? Разумът ми е помрачен.

Видя врата пред себе си и почука. Гласът зад вратата го покани да влезе и той прекрачи прага.

— Моята добра бавачка ли е? — попита гласът. — Защо ли питам? Няма кой друг да дойде тук.

Гласът звучеше весело, макар че беше слаб, и привлече вниманието на учения към млад мъж, който лежеше на кушетка, придърпана по-близо до камината, с гръб към вратата. Във вдлъбнатина на кирпичената камина беше поставена окаяна малка печка с тънки и хлътнали страни, също като бузите на болния мъж, а огънят в нея почти не излъчваше топлина и догаряше. Болният беше обърнат към нея. Стаята се намираше досами покрива, обвяван от вятъра, и дървата в печката бързо изгаряха, пукайки и разпръсквайки пепел наоколо.

— Пепелта звъни, когато пада от печката — усмихна се студентът, — това, както казват, не е на смърт, а на пари. Един ден ще бъда здрав и богат, с Божията помощ, и може би ще доживея да се радвам на дъщеря, която ще кръстя Мили в чест на най-добрата и отзивчива жена на света.

Той протегна ръка, сякаш очакваше, че Мили ще я хване, но нямаше сили да се надигне и остана да лежи, подпрял лице на дланта на едната си ръка.

Редлоу огледа стаята и видя книгите и книжата на студента, натрупани върху маса с незапалена лампа в ъгъла, сега забранени за болния и прибрани настрана, но говорещи за дългите часове, които той бе прекарал пред тази маса, преди да се разболее, и които вероятно бяха причината за болестта му. Видя и предмети, които свидетелстваха за предишно здраве и свобода, например връхни дрехи, окачени неупотребявани на стената сега, когато собственикът им не можеше да излиза на улицата, няколко малки портрета на камината и рисунка на родния дом, напомнящи за друг, не самотен живот, а в рамка на стената — като знак за честолюбиви стремежи, а може би привързаност — гравюра на самия неканен гост. По-рано, дори вчера Редлоу би гледал всичко това с интерес и всяка вещ би му разказала нещо за живеещия тук човек. Сега за него това бяха само бездушни предмети, а ако неволно съзреше връзка между тях и собственика им, това не би му обяснило нищо, само би го озадачило още повече, и той стоеше неподвижно и се оглеждаше учудено.

Студентът, чиято ръка остана недокосната твърде дълго, се надигна на кушетката и обърна глава.

— Господин Редлоу! — възкликна той и стана.

Ученият вдигна ръка.

— Не се приближавайте до мен! Аз ще седна тук. Останете на мястото си!

Той седна на стол до вратата, погледна младия мъж, който стоеше подпрял се с ръка на кушетката, и наведе глава.

— Случайно разбрах, не е важно как, че един от студентите ми е болен и самотен — каза Редлоу. — Не знаех нищо за него, освен че живее на тази улица. Започнах да го търся и го намерих в първата къща, където попитах.

— Да, бях болен, сър — отвърна студентът не само скромно и неуверено, но и почти със страхопочитание пред госта, — но сега съм несравнимо по-добре. Имах пристъп на треска — вероятно от нервно напрежение, която ме омаломощи, но вече съм много по-добре. И не мога да кажа, че съм бил самотен по време на болестта, защото това би означавало да забравя грижовната ръка, протегната към мен.

— Говорите за жената на пазача? — попита ученият.

— Да. — Студентът наведе глава, сякаш отдаваше безмълвна почит на добрата жена.

Редлоу усещаше все по-осезаемо хладна апатия и безразличие. Трудно беше да се познае в него човекът, който вчера скочи от масата, докато вечеряше, когато чу за болния студент. Сега ученият приличаше на мраморен лик, изваян на собствения му гроб. Очите му се стрелкаха ту към студента, който все още стоеше, подпирайки се на кушетката, ту към земята или се рееха в празното пространство, сякаш търсеше светлина, която да озари помръкващия му разум.

— Спомних си името ви, когато го споменаха тук долу, и лицето ви ми е познато. Но с вас не сме разговаряли, нали?

— Не.

— Струва ми се, че вие страняхте от мен и отбягвахте срещи.

Студентът мълчаливо кимна.

— И защо? — попита Редлоу без ни най-малка заинтересуваност, но с някакво мрачно, капризно любопитство. — Защо криехте от мен, че сте тук по това време на годината, когато всички останали са се разотишли, и че сте болен? Искам да знам каква е причината?

Младият човек, който слушаше думите му с нарастващо вълнение, вдигна глава, погледна го, стисна ръце и с треперещи устни и неочаквана разпаленост възкликна:

— Господин Редлоу! Вие сте открили кой съм аз! Узнали сте тайната ми!

— Тайна? — троснато попита ученият. — Узнал съм тайна?

— Да. Сега вие сте съвсем различен от обикновено. У вас липсват онзи интерес и съчувствие, заради които ви обичат. Гласът ви е променен, във всяка ваша дума и на лицето ви се долавя принуденост и ясно виждам, че сте ме познали. Старанието ви да скриете това дори сега е доказателство за мен (а Бог знае, че не се нуждая от доказателства) за вродената ви доброта и за преградата, която ни разделя.

Единственият отговор на учения беше хладен презрителен смях.

— Но, господин Редлоу — продължи студентът, — вие сте добър и справедлив човек. Помислете си, ако не се смятат името и произходът ми, аз нямам абсолютно никаква вина. Нима съм отговорен за злините и обидите, които сте понесли, и за вашата тъга и страдания?

— Тъга! — изсмя се ученият. — Обиди! Те не означават нищо за мен.

— За бога, сър! — замоли се треперещият студент. — Не позволявайте няколкото думи, които току-що разменихме, да предизвикат у вас такава промяна! Забравете за мен! Не ми обръщайте внимание! Позволете ми както преди да остана чужд и далеч от вашите студенти. Помнете ме само с измисленото ми име, а не като Лонгфорд…

— Лонгфорд! — възкликна Редлоу.

Той се хвана за главата с две ръце и за миг студентът видя пред себе си предишното му интелигентно и замислено лице. Но светлината, озарила чертите на Редлоу, угасна досущ като мимолетен слънчев лъч и лицето му отново помръкна.

— Така се казва майка ми, сър — заеквайки, промълви студентът. — Прие това име, когато можеше да приеме друго, по-достойно за уважение. Господин Редлоу — колебливо продължи той, — струва ми се, че знам какво се е случило. Там, където се изчерпва информацията ми и започва неизвестността, догадките ме довеждат достатъчно близо до истината. Родил съм се в брак, който се е оказал нито сполучлив, нито щастлив. От малък слушам за вас с уважение, почтителност, с чувство, доближаващо се до благоговение. Слушал съм за такава преданост, сила на духа, за такова нежно сърце и такава мъжествена борба с препятствия, пред които обикновените хора отстъпват, че и до ден-днешен, откакто се помня, в моето въображение името ви е обвито в ореол. И накрая, от кого друг бих се учил освен от вас, аз, бедният студент?

Нищо не трогваше Редлоу. Нищо не потрепваше на лицето му. Той слушаше намръщено, втренчил очи в младия мъж, без да отговаря нито с дума, нито с движение.

— Не мога да ви опиша — продължи студентът, — и без това не бих намерил думи, колко бях развълнуван и трогнат да видя вашата доброта, която помня от онова, което ми бяха разказвали. Ненапразно студентите, особено най-бедните от нас, произнасят с такава признателност и доверие името на великодушния господин Редлоу. Разликата в годините и общественото ни положение е толкова голяма, сър, и аз съм така свикнал да ви гледам само от разстояние, че сега сам се учудвам на дързостта си, когато се осмелявам да засегна тази тема. Но на човека, който… към когото може да се каже, че някога съвсем не е била безразлична майка ми, сега, когато всичко е останало далеч в миналото, може би ще му бъде интересно да чуе с каква неописуема обич и уважение гледам на него аз, неизвестен студент, колко трудно и мъчително ми е непрекъснато да стоя настрана и да не търся одобрението му, когато само една негова дума би ме направила щастлив. Но въпреки това ще се старая да се държа така и занапред, доволен, че го познавам и че за него оставам неизвестен. Господин Редлоу — завърши той с отслабващ глас, — онова, което исках да ви кажа, изразих лошо и несвързано, защото силите ми все още не са се завърнали, но ви моля да ми простите за всичко недостойно в моята измама и да забравите останалото!

Ученият продължаваше да гледа втренчено и намръщено студента. Лицето му беше безизразно, но когато при последните си думи младежът тръгна към него, за да докосне ръката му, се дръпна назад и извика:

— Не се приближавайте!

Младият човек спря стъписан от тази строгост и това нетърпеливо, безпощадно отвращение, и замислено прокара ръка по челото си.

— Миналото — минало — каза Редлоу. — То умира като всички тленни твари. Кой твърди, че миналото е оставило следи в моя живот? Той бълнува или лъже! Какво ме интересуват налудничавите ви фантазии? Ако са ви нужни пари, ето, вземете. Дойдох да ви предложа пари. Само за това дойдох. Какво друго би ме довело тук? — измърмори Редлоу и отново се хвана за главата с двете си ръце. — Не може да бъде нищо друго и все пак…

Той хвърли кесията си на масата и пак се отдаде на неспокоен размисъл. Студентът взе кесията и я протегна към него.

— Вземете си я, сър — каза той гордо, но без гняв. — И бих искал заедно с кесията да отнесете и спомена за вашите думи и предложението ви.

— Това ли искате? — попита Редлоу и в очите му блесна безумна светлина.

— Да.

Ученият се приближи до студента за пръв път, откакто беше дошъл, взе кесията, хвана младежа за ръката и го погледна в очите.

— Болестта ви носи тъга и страдания, нали? — засмя се той.

— Да — учудено отвърна студентът.

— И не ви дава покой и ви носи тревоги и грижи, страх за бъдещето и още много физически и душевни нещастия? — продължи Редлоу с безумен, нечовешки възторг. — И за всичко това е най-добре да забравите, нали?

Младежът не отговори и отново прокара ръка по челото си. Редлоу, който все още го държеше за ръкава, изведнъж чу гласа на Мили зад вратата.

— Не, виждам и така — каза тя. — Благодаря, Долф. Не плачи, миличък. Утре мама и татко ще се сдобрят и у дома отново всичко ще бъде наред. Казваш, че при него има гост?

Редлоу се заслуша и пусна ръката на студента.

— Още от първия миг се страхувах, че може да я срещна — измънка той под носа си. — У нея има спокойствие и доброта, на които се боя да влияя. Може да стана убиец на всичко хубаво в сърцето й.

Мили почука на вратата.

— Какво да правя? Да не обръщам внимание на лошото предчувствие или да продължавам да я отбягвам? — мълвеше ученият и смутено се оглеждаше.

Тя отново почука на вратата.

— От всички, които биха могли да дойдат тук, точно нея не исках да срещам — с дрезгав и разтревожен глас каза Редлоу и се обърна към студента. — Скрийте ме!

Млялият мъж отвори разнебитена вратичка в стената, която водеше в малка стаичка под покрива.

Ученият бързо се вмъкна вътре и затвори вратичката.

Студентът отново легна на кушетката и извика на Мили, че може да влезе.

— Скъпи господин Едмънд — каза тя и се огледа, — казаха ми, че имате гост.

— Тук няма никого, освен мен.

— Но някой не е ли идвал при вас?

— Да, но си отиде.

Мили сложи на масата кошницата си и се приближи до кушетката, за да хване протегнатата ръка, но не й протегнаха ръка. Малко учудено, тя тихо се наведе над кушетката, вгледа се в лицето на студента и нежно го докосна по челото.

— Пак ли ви стана зле вечерта? През деня главата ви не беше толкова гореща.

— Глупости! — раздразнително отговори младият човек. — Не съм по-зле!

Още по-учудена, но без на лицето й да се изпише упрек, Мили се отдалечи от него, седна от другата страна на масата и извади от кошницата си вързопче с ръкоделие. После обаче размисли, остави го, тръгна безшумно из стаята и започна да слага нещата на местата им и да подрежда. Оправи дори възглавниците на кушетката с такива внимателни и леки движения, че студентът, който лежеше и гледаше огъня, сякаш не забеляза това. След това Мили измете пепелта, изсипала се от камината, седна, наведе главата си в скромно боне над ръкоделието си и започна да работи.

— Това е новата ви муселинена завеса за прозореца, господин Едмънд — промълви тя, докато шиеше. — Ще изглежда много добре, въпреки че е евтина, и ще пази очите ви от светлината. Моят Уилям казва, че сега, когато вие вече оздравяхте, в стаята ви не трябва да бъде много светло, защото главата ви ще се замае от ярката светлина.

Едмънд мълчеше, само се завъртя на кушетката, но в смяната на позата му имаше толкова нетърпение и раздразнителност, че бързите пръсти на Мили спряха и тя го погледна загрижено.

— Възглавниците не са ви удобни — каза Мили, остави ръкоделието и стана. — Ей сега ще ги оправя.

— Добре са — отвърна той. — Оставете ги, моля ви. Вечно се безпокоите.

Вдигна глава и погледна Мили неблагодарно и когато отново легна, тя стоя плахо още една минута, а после пак седна и се залови да шие, без да го укори дори с поглед.

— Все си мисля, господин Едмънд, както и вие самият, предполагам, често си мислите напоследък, когато седя тук с вас, колко вярно е онова, което казват — че бедата учи на ум и разум. След болестта вие ще започнете да цените здравето, както никога досега. Ще минат много години, пак ще дойде Коледа и вие ще си спомните дните, когато лежахте тук болен и сам, защото не искахте да огорчавате скъпите си хора с вестта за болестта си, и родният дом ще ви стане двойно по-мил и благословен. Вярно е, нали? Хората са прави.

Мили беше толкова заета с шиенето, толкова искрено вярваше в правдивостта на думите си и изобщо беше толкова спокойна и уравновесена, че не забеляза как я гледа Едмънд, докато я слушаше, затова хладният неблагодарен поглед, който й отправи, не я обиди.

— Ах! — възкликна тя и замислено наклони на една страна красивата си глава, без да откъсва очи от работата си. — Дори аз все си мисля за това, докато вие бяхте болен, господин Едмънд, а не мога да се меря с вас. Аз съм неука жена и не умея да разсъждавам умно като вас. Забелязах го, откакто вие лежите болен. Когато ви видях толкова трогнат от добротата и вниманието на тези бедни хора, които живеят долу, почувствах, че за вас има някаква награда за загубата на здравето ви, и като в книга прочетох на лицето ви, че ако не бяха мъките и страданията, нямаше да разберем колко доброта има около нас.

Мили искаше да добави още нещо, но млъкна, защото болният стана от кушетката.

— Хайде да не преувеличаваме ничии заслуги, госпожо Уилям — пренебрежително заяви той. — Смея да кажа, че на хората долу ще им бъде платено за всяка дребна услуга, която са ми направили. Вероятно те това и очакват. И на вас също съм много признателен.

Тя престана да шие и го погледна.

— Не трябва да преувеличавате сериозността на заболяването ми — продължи студентът. — Съзнавам, че вие се интересувате от мен, и съм ви много признателен. Какво още ви е необходимо?

Ръкоделието падна от ръцете на Мили. Тя мълчаливо гледаше младия човек, който ядосано ходеше из стаята, спираше от време на време и после пак започваше да крачи напред-назад.

— Повтарям още веднъж, много съм ви задължен. Вашите заслуги са безспорни, така че защо да намалявате признателността ми, като предявявате някакви прекомерни претенции? Нещастие, тъга, болест, страдания! Човек би си помислил, че съм бил на косъм от смъртта десетки пъти!

— Господин Едмънд, нима мислите, че когато говорех за бедняците в тази къща, намеквах за себе си? — попита Мили, стана и се приближи до студента. Усмихна се простодушно и учудено и скръсти ръце на гърдите си.

— Нищо подобно не съм си помислил, мила моя — възрази Едмънд. — Бях малко неразположен и вие с вашата грижовност — забележете, казвам грижовност — придадохте на това прекалено голямо значение. Сега вече всичко отмина и не можем да продължаваме така.

Той погледна студено Мили, взе книга и седна до масата.

Тя го гледа още малко и усмивката й постепенно помръкна. След това се върна при масата, където беше оставила кошницата си, и тихо попита:

— Господин Едмънд, сам ли предпочитате да останете?

— Не виждам причина да ви задържам тук — отвърна той.

— Ами това… — нерешително промълви Мили и посочи завесата, която шиеше.

— А, завесата — презрително се засмя студентът. — Не си заслужава да оставате заради нея.

Мили сгъна плата и го сложи в кошницата си. После застана пред Едмънд, взря се в него толкова търпеливо и умолително, че той неволно я погледна, и каза:

— Ако искате, аз с готовност ще дойда пак. Когато се нуждаехте от мен, идвах с радост, без да търся заслуга. Може би се опасявате, че сега, когато оздравявате, ще ви безпокоя. Но няма да ви преча. Бих идвала само докато вие все още нямате сили и не можете да излизате навън. Нищо не ми дължите. Само за едно сте прав — трябва да се обръщате към мен справедливо, все едно съм истинска дама, дори дама, която обичате. А ако подозирате, че правя от корист и малкото, което се старая, за да развеселя вас, болния, тогава обиждате себе си, а не мен. Ето, това е жалко. Жал ми е не за себе си, а за вас.

Ако Мили беше изпълнена с бурно негодувание, а не със сдържаност и спокойствие, ако лицето й беше гневно, а не кротко, и ако крещеше, вместо да говори с тих и ясен глас, излизането й от стаята не би оставило студента толкова самотен.

Той гледаше мрачно мястото, където тя доскоро беше седяла, когато Редлоу излезе от скривалището си и тръгна към вратата.

— Когато отново се разболеете — каза той, яростно гледайки студента, — и нека това да стане по-скоро, умрете тук! Издъхнете тук!

— Какво направихте с мен? — възкликна младежът и го хвана за наметалото. — Превърнахте ме в друг човек! Какво проклятие ми навлякохте? Върнете ми предишната душа!

— Първо моята трябва да се върне! — кресна като обезумял Редлоу. — Аз съм заразен! Заразявам другите! Нося отрова, която отравя мен и душите на цялото човечество. Там, където по-рано изпитвах интерес, състрадание и жал, сега се превръщам в камък. Навсякъде сея себелюбие и неблагодарност. Само в едно не съм толкова низък като нещастниците, които превръщам в злодеи, и това е, че в мига, когато те изгубват човешкия си облик, аз съм способен да ги намразя.

Докато говореше, Редлоу отблъсна младежа от себе си и го удари, а после бързо избяга в нощта, където свистеше вятър, валеше сняг, по небето се носеха облаци и през тях неясно светеше луната, навсякъде му се причуваха думите на призрака — шептяха ги виещият вятър и падащият сняг, разнасяха ги облаците на небето и лунната светлина и застрашително извисяващите се сенки: „Приеми от мен дар и го носи със себе си навсякъде, където отидеш“.

Редлоу не знаеше къде отива и му беше все едно. Единственото му желание беше да остане сам. Промяната, която почувства в себе си, превърна оживените улици и собствената му душа в пустиня, а тълпите около него, хора с различни съдби, които те понасяха търпеливо и мъжествено — в безброй песъчинки, които вятърът навяваше в безразборни купчини и после отново разпръскваше без смисъл и цел. Видението беше предсказало, че миналото скоро ще бъде заличено от паметта му и ще изчезне безследно, но този час все още не беше настъпил и сърцето на учения все още не се бе вкаменило, затова, съзнавайки в какво се е превърнал и в какво превръща другите, той се стараеше да отбягва хората.

И изведнъж, докато крачеше припряно, Редлоу се сети за безпризорното момче, което се беше втурнало в стаята му. И после си спомни, че от всички, които бе срещнал след изчезването на призрака, само онова момче не беше показало признаци на промяна.

Каквото и отвратително чудовище да му се стори малкото зверче, ученият реши да го намери и да провери дали наистина близостта му не влияе на малчугана, а в същия миг му хрумна и друга мисъл.

Той положи усилия да разбере къде се намира и се отправи към колежа, към онази негова част, където беше главният вход, към онова място, където плочите на двора бяха изтрити от стъпките на безброй студенти.

Къщата на пазача се намираше веднага зад железните порти и представляваше част от правоъгълника, образуван от четириъгълната сграда на колежа. Редлоу, знаеше, че ако се скрие зад нея, ще може да надзърне през прозореца на скромното жилище на семейство Суиджър и да види кой е вътре. Железните порти бяха затворени, но той провря ръка между решетките, намери резето, дръпна го, безшумно се вмъкна в двора, отново заключи и се приближи до прозореца, стараейки се да стъпва колкото може по-леко по хрущящата тънка коричка на замръзналия сняг.

Огънят, към който беше изпратил момчето снощи, сега весело пламтеше зад стъклото и осветяваше стаята. Несъзнателно отбягвайки осветени места, Редлоу внимателно заобиколи и погледна през прозореца. Отначало му се стори, че в стаята няма никого и че пламъците хвърлят алени отблясъци само върху старите греди на тавана и тъмните стени, но когато се взря по-внимателно, видя онзи, когото търсеше. Хлапето спеше свито на кълбо на пода пред камината. Редлоу скочи към вратата, отвори я и влезе.

Момчето лежеше толкова близо до огъня, че когато той се наведе да го събуди, горещината опари главата му. Веднага щом усети, че го докосват, спящото дете се събуди, прихвана дрипите си с инстинктивното движение на вечно гонено същество, избяга, претъркулвайки се в отсрещния ъгъл на стаята, и протегна крак, готово да се отбранява.

— Ставай! — заповяда Редлоу. — Забрави ли ме?

— Остави ме! — отвърна момчето. — Това е домът на жената, а не твоят.

Втренченият поглед на учения го усмири поне дотолкова, че да не се опитва да избяга. Редлоу го изправи на крака и започна да го оглежда.

— Кой изми краката ти и превърза раните и драскотините ти? — попита той.

— Жената.

— Тя ли изми и лицето ти?

— Да.

Ученият му задаваше тези въпроси, за да привлече към себе си погледа на малчугана, та да го гледа в очите, и със същото намерение повдигна брадичката му и отметна от челото буйните му коси, въпреки че се гнусеше да го докосва. Хлапето зорко следеше погледа му, готово да се защитава, защото не знаеше какво може да направи по-нататък този човек. Редлоу ясно видя, че у момчето не е настъпила никаква промяна.

— Къде са всички? — попита той.

— Жената излезе.

— Знам. А къде са старецът с белите коси и синът му?

— Мъжът на жената? — попита малчуганът.

— Да. Къде са те?

— Излязоха. Някъде се е случило нещо. Извикаха ги, те изскочиха бързо и ми казаха да стоя тук.

— Ела с мен — каза Редлоу — и ще ти дам пари.

— Къде ще ме водиш? И колко ще ми дадеш?

— Ще ти дам повече шилинги, отколкото си виждал през живота си, и скоро ще те върна тук. Ще намериш ли пътя за там, откъдето си дошъл?

— Пусни ме! — викна хлапето и неочаквано се отскубна от ръката на учения. — Няма да дойда с теб. Не ме докосвай! Дръпни се или ще ти хвърля огън!

То седна пред камината, готово с гола ръка да вади оттам горящи въглени.

Онова, което бе изпитал дотогава Редлоу, докато наблюдаваше как като по магия хората се променят от близостта до него, беше нищо в сравнение с ледения ужас, който го обзе при вида на малкото непокорно диваче. Кръвта във вените му се смрази, докато гледаше безстрастното, неподвластно на никакви човешки чувства чудовище в образа на дете, с вдигнато към него хитро и зло лице и малка, почти бебешка ръка, готова да се бори, върху решетката на камината.

— Слушай, момче! — настоя ученият. — Води ме, където искаш, но само да бъде на място, където хората са много нещастни или много лоши. Искам да им помогна, а не да им сторя зло. Ще си получиш парите, както обещах, и ще те върна обратно. Ставай! Да вървим по-скоро! — Той тръгна към вратата, опасявайки се, че госпожа Уилям може да се върне.

— Само не ме дръж и не ме докосвай — каза момчето, бавно отпусна ръката, която заплашваше да протегне към огъня, и се надигна от пода.

— Добре.

— И ще вървя пред теб или зад теб, както искам?

— Добре.

— Първо ми дай парите и тогава ще дойда.

Редлоу сложи няколко шилинга, един по един, в протегнатата му длан. Момчето не можеше да брои, но всеки път казваше: „Един“, „Още един“, и гледаше алчно монетите и дарителя. Нямаше къде да сложи парите и ги напъха в устата си.

Ученият откъсна лист от тефтерчето си, написа с молив, че взима момчето със себе си, и остави бележката на масата. След това направи знак на малчугана да го последва. Придържайки дрипите към тялото си както обикновено, хлапето излезе в зимната нощ, както беше с гола глава и босо, Редлоу предпочиташе да не минава през желязната порта, през която беше дошъл, защото се страхуваше да не срещне госпожа Уилям, която старателно отбягваше, затова тръгна из коридорите, където по-рано се беше изгубило момчето, през онази част на сградата, където се намираше жилището му, и се приближи до малка врата, за която имаше ключ. Щом излязоха на улицата, той спря и попита спътника си, който мигновено отстъпи назад дали знае къде се намират.

Малкото диваче се озърта една-две минути и накрая кимна и посочи накъде трябва да тръгнат. Редлоу закрачи веднага и момчето, вече не толкова подозрително както преди, го последва, като извади парите от устата си, изтърка ги до блясък в дрипите си и после пак ги пъхна в устата си, докато вървеше.

Три пъти по пътя двамата се изравняваха, вървяха един до друг и спираха. Три пъти ученият поглеждаше лицето на малкия си придружител и потреперваше от една и съща мисъл.

Първият път беше, когато прекосяваха старо гробище, а Редлоу спря сред гробовете и не можа да ги свърже с никаква трогателна, нежна или утешителна мисъл.

Втория път, когато иззад облаците се появи луната, той вдигна очи към небето и я видя в цялото й великолепие, обкръжена от безброй рояци звезди. Все още помнеше имената им и всичко, което науката беше открила за тях, но не съзря в тях онова, което виждаше по-рано, и не почувства онова, което бе чувствал преди в такива ясни нощи, отправяйки взор към небето.

Третия път Редлоу спря, за да послуша разнасящата се отнякъде печална музика, но чу само звуци, сътворени от бездушния механизъм на инструменти, които не събудиха у него нищо съкровено, не му нашепваха за миналото, нито за бъдещето и не означаваха нищо повече от ромолене на отдавна изтекла вода или шепот на отдавна утихнал вятър.

И всеки път той с ужас се убеждаваше, че въпреки огромната пропаст, която разделяше разума на учения от животинската хитрост на малкото зверче, и че колкото и да са различни във всяко физическо отношение, израженията им са абсолютно еднакви.

Те вървяха известно време — ту по оживени улици, където Редлоу често поглеждаше през рамо, мислейки, че е загубил водача си, но обикновено го виждаше да върви от другата си страна, ту по тихи и безлюдни места, където можеше да брои бързите ситни стъпки на босите момчешки нозе, докато накрая стигнаха до група съборетини. Момчето го дръпна за лакътя и спря.

— Ето тук! — каза то и посочи къща, в чиито прозорци тук-там блестеше светлина, а над входа бе окачен мъждив фенер и надпис „Странноприемница“.

Редлоу огледа къщите наоколо и неоградената, непресушена, неосветена земя в близост до бавно течащия канал, до който бяха построени, и после дългата редица различни по височина арки — част от мост или виадукт, който служеше за граница на това странно място. Арките ставаха все по-малки и предпоследната беше не по-голяма от кучешка колибка, а най-близката до него представляваше безформена купчина кирпич. Редлоу погледна момчето до себе си, което се свиваше, трепереше от студ и накуцваше, докато вдигаше единия си крак и го потриваше в другия, за да го стопли малко, но в лицето и изражението, с което то гледаше наоколо, той така ясно видя себе си, че ужасен отстъпи от него.

— Там! — повтори хлапето и отново посочи къщата. — Аз ще чакам тук.

— Ще ме пуснат ли да вляза? — попита ученият.

— Кажи им, че си лекар. Вътре има болни хора.

Редлоу се приближи до вратата, обърна се и видя, че момчето се влачи към ниската арка и запълзява под нея, сякаш е плъх. Той не изпита никаква жал към него, но се уплаши, когато детето го погледна от бърлогата си, и забърза към къщата, сякаш за да се спаси.

— Този дом вероятно е обитаван от тъга, обиди и страдания — каза си Редлоу, мъчително опитвайки се да си спомни по-ясно нещо, което му убягваше. — Не можеш да навредиш на онзи, който носи забрава на такива неща.

С тези думи той бутна незаключената врата и влезе.

На стъпалата седеше жена, която или спеше, или се беше замислила, положила глава на ръцете върху коленете си. Редлоу видя, че ще му е трудно да мине, без да я настъпи, а тя не го забелязваше. Той спря и докосна рамото й. Жената вдигна глава и ученият видя младежко лице, но повехнало и безжизнено, сякаш, противно на природата, след пролетта внезапно беше настъпила зима и бе убила започналия разцвет.

Жената не прояви ни най-малък интерес към непознатия, само се дръпна по-близо до стената, за да му направи път да мине.

— Коя сте вие? — попита Редлоу и спря, като се държеше за счупените перила.

— А вие как мислите? — отвърна тя с въпрос, отново обръщайки към него лицето си.

Той огледа порутената внушителна сграда, създадена толкова неотдавна и обезобразена толкова скоро, и не състрадание, защото изворът на истинското състрадание в гърдите му беше пресъхнал, а нещо най-близко до състраданието от всички чувства, които в последните часове се опитваха да разкъсат мрака в душата му, все още не превърнал се в непрогледна нощ, прозвуча в гласа му, когато каза:

— Дошъл съм, за да облекча съдбата ви, ако мога. Измъчва ли ви някаква обида?

Жената се намръщи и после се засмя, но смехът й се стопи в тежка въздишка и тя отново наведе глава и зарови пръсти в косите си.

— Измъчва ли ви някаква обида? — повтори Редлоу.

— Измъчва ме животът ми — отговори жената и го погледна за миг.

Ученият разбра, че тя е една от многото, олицетворението на хиляди жени като нея.

— Кои са родителите ви? — попита той.

— Някога имах роден дом. Далеч, на село. Баща ми беше градинар.

— Умря ли?

— За мен е мъртъв. Всичко това за мен е мъртво. Вие сте джентълмен и няма да разберете! — Тя отново вдигна очи към него и се засмя.

— Жено! — строго каза Редлоу. — Преди домът и семейството ти да умрат за теб, някой не те ли обиди? Колкото и да се стараеш да го забравиш, не те ли измъчва някакъв спомен за стара обида? И не те ли терзае отново и отново, все по-силно ден след ден?

В облика й беше останала толкова малко женственост, че Редлоу се изуми, когато тя изведнъж избухна в сълзи. Но още повече се стъписа и разтревожи, когато забеляза, че заедно с пробудилия се спомен за стара обида у жената оживя нещо човешко, някаква отдавна забравена нежност.

Той леко се отдръпна от нея и в същия миг видя, че ръцете й са покрити със синини, лицето й е в драскотини и гърдите й са изранени.

— Кой ви е наранил така жестоко? — попита той.

— Никой. Сама се нараних.

— Не може да бъде.

— Кълна се, че бях аз! Той не ме е докосвал. Сама си го причиних от злоба и се хвърлих по стълбите. Той не беше близо до мен. Не ме е пипвал и с пръст!

Жената го гледаше в очите и лъжеше. И в решителността, изписана на лицето й, Редлоу видя, че в душата на тази нещастница са оцелели и последните уродливи и извратени остатъци от добри чувства, и съвестта го упрекна, че е отишъл при нея.

— Тъга, обиди и страдания! — измърмори той и уплашено отмести очи от нея. — Това са корените, които я свързват с миналото, с онова, което е била преди падението си. В името на Бога, пусни ме да мина!

Страхувайки се да я погледне отново и да я докосне, уплашен от мисълта, че може да скъса и последната нишка, която все още удържа жената на ръба на пропастта, Редлоу се загърна в наметалото си и хукна нагоре по стълбите.

Срещу себе си на площадката видя открехната врата. В същия миг някакъв човек със свещ в ръката понечи да я затвори отвътре, но при вида на Редлоу се дръпна назад и неволно произнесе името му.

Изненадан, че някой тук го познава, ученият спря и се помъчи да си спомни дали е виждал това изнурено и уплашено лице. Но нямаше време да се замисли, защото за огромно негово изумление, от стаята излезе старият Филип и го хвана за ръката.

— Господин Редлоу — каза старецът, — вие винаги сте верен на себе си, сър! Чухте какво е станало и веднага дойдохте да помогнете, ако можете. Но, уви, вече е твърде късно, твърде късно!

Озадачен и разтревожен, Редлоу покорно се остави да бъде заведен в стаята. Там на ниско легло на колелца лежеше човек, а до него стоеше Уилям Суиджър.

— Твърде късно! — измънка старецът, гледайки печално учения. По лицето му потекоха сълзи.

— И аз това казвам, татко — шепнешком се обади Уилям. — Така си е. Да пазим тишина, както винаги, докато той дреме, е единственото, което можем да направим за него. Ти беше прав, татко!

Редлоу спря до леглото и погледна човека, проснат на дюшека. Мъжът съвсем не беше стар, но въпреки това се виждаше, че едва ли ще доживее утрото. За четири-пет десетилетия всевъзможни пороци бяха оставили отпечатък върху лицето му и в сравнение с лицето на Филип, всеки би казал, че тежката ръка на времето се е отнесла милостиво със стареца и дори го е разкрасила.

— Кой е той? — попита ученият и огледа хората около себе си.

— Моят син Джордж, господин Редлоу — отвърна старецът, кършейки ръце. — Най-големият ми син Джордж, с когото майка му се гордееше повече, отколкото с всички останали деца!

И той склони побелялата си глава на леглото.

Редлоу отмести очи към човека, който го беше познал и назовал по име, но оттогава седеше в сенките в най-отдалечения ъгъл на стаята. Мъжът беше на неговите години и макар да не си спомняше да познава такъв безнадеждно пропаднал и съсипан човек, в извивките на фигурата му имаше нещо познато, докато седеше обърнат с гръб, както и в походката му, когато после излезе от стаята, и ученият неспокойно прокара ръка по челото си.

— Уилям — мрачно прошепна той. — Кой е този човек?

— Ето, видите ли, сър — отвърна Уилям. — И аз това казвам. Защо му трябваше да играе хазарт и други такива неща и да затъва все по-дълбоко, докато накрая стигне дъното?

— Така ли е направил? — попита Редлоу, гледайки подир излезлия човек, и отново нервно прокара ръка по челото си.

— Точно така, сър — потвърди Уилям Суиджър. — Доколкото ми казаха. Той очевидно знае много малко за медицината, сър, странствал е с моя нещастен брат, когото виждате тук. — Господин Уилям избърса очи с ръкава си. Стигнали до Лондон и се настанили в тази странноприемница да пренощуват. Понякога тук спират такива пътници. Той се грижел за брат ми и по негова молба дойде при нас. Каква печална гледка, сър! Но явно така му е било писано. Само се боя, че баща ми няма да го преживее!

При тези думи Редлоу вдигна глава и припомняйки си къде се намира и с кого, а и какво проклятие носи със себе си, тъй като съвсем беше забравил за това, стъписан от неочакваната среща, отстъпи крачка назад, без да знае дали да избяга от тази къща още сега, или да остане.

Но отстъпвайки пред някакво мрачно упорство, с което му се налагаше да се бори постоянно, той реши да остане.

„Едва вчера забелязах, че паметта на стареца съхранява само тъга и страдания, а днес вече съм готов да я помрача? — запита се ученият. — Нима спомените за умиращия тук, които мога да прогоня, са толкова скъпи, че трябва да се страхувам за него? Не, няма да си тръгна.“

Той остана, но трепереше от страх въпреки всичките тези разсъждения. Стоеше загърнат в черното си наметало встрани от леглото и с лице, извърнато от другите, слушаше какво си говорят и имаше чувството, че е зъл дух, който е донесъл нещастие в този дом.

— Татко! — промълви болният, излизайки от унеса.

— Момчето ми! Синът ми Джордж! — отвърна старият Филип.

— Ти току-що каза, че много отдавна аз съм бил любимецът на майка ми. Колко е страшно да си помислиш сега за онези далечни дни!

— Не, не, не! — възрази старецът. — Мисли за това. Не казвай, че е страшно. За мен не е страшно, сине мой.

— Сърцето ти се къса — рече болният и почувства, че по лицето му капят сълзите на баща му.

— Да, да — каза Филип, — сърцето ми се къса, но това е хубаво. Тъжно и жално ми е да си спомням за онези времена, но това не е лошо, Джордж. И ти си мисли за онези времена и сърцето ти ще се смекчи! Къде е моят син Уилям? Уилям, момчето ми, вашата майка нежно обичаше Джордж до последния си дъх и сетните й думи бяха: „Кажи му, че съм му простила, благословила съм го и съм се молила за него“. Така ми каза и още не съм забравил думите й, а вече съм на осемдесет и седем!

— Татко! — рече болният. — Знам, че умирам. Не ми остава много и ми е трудно да говоря дори за онова, което е най-важно за мен. Кажи, има ли за мен някаква надежда след смъртта?

— Има надежда за всички, които са се поправили и покаяли. За тях има надежда. О, Господи! — възкликна старецът, сключи ръце като за молитва и отправи взор към небето. — Вчера ти благодарих, че помня моя злочест син като невинно дете. Но каква утеха е за мен това в този час, когато ти го забрави!

Редлоу закри лице с ръцете си и се сви и отдръпна като убиец.

— Ах, след това изгубих всичко! — немощно изстена човекът в леглото. — Загубих живота си!

— Но някога, когато беше малък — продължи старецът, — той играеше с другите деца. Вечер, преди да си легне и да заспи невинен детски сън, казваше молитвите си, седнал на коленете на клетата си майка. Виждал съм го много пъти. А тя притискаше главата му до гърдите си и го целуваше. Колкото и тъжно да ни беше с нея да си спомняме това, когато той тръгна по лош път и всичките ни надежди и мечти за него рухнаха, този спомен, като нищо друго, ни свързваше с него. Отче небесни, ти, който си много по-добър от земните бащи! Ти, който скърбиш за своите блудни деца! Приеми отново в лоното си този твой блуден син! Не такъв, какъвто е станал, а какъвто беше. Той те зове, както зове нас, както толкова често ни се е струвало.

Старият Филип вдигна треперещите си ръце, а синът, за когото се молеше, немощно склони глава на гърдите му, сякаш отново бе станал детето, за което бащата говореше, и търсеше помощ и утеха.

Случвало ли се е някога човек да трепери така, както затрепери Редлоу в настъпилата след това тишина? Той знаеше какво ще последва и че ще настъпи бързо.

— Минутите ми са преброени. Трудно ми е да дишам — каза болният, надигна се на лакът и с другата си ръка заопипва въздуха, — а си спомням, че някаква мисъл се въртеше в главата ми за човека, който беше тук сега… Татко, Уилям… почакайте! Привижда ли ми се, или там наистина стои нещо черно?

— Не, не ти се привижда — отвърна старият му баща.

— Човек ли е?

— И аз това казвам, Джордж — намеси се брат му и ласкаво се наведе над него. — Това е господин Редлоу.

— Мисля, че го сънувах. Помолете го да се приближи.

Ученият, който беше по-блед от умиращия, се приближи до него и подчинявайки се на движението на ръката му, седна на леглото.

— Боли ме тук, сър — каза Джордж и сложи ръка на сърцето си. В очите му се четеше безмълвна молба, скръб и предсмъртна мъка, — когато гледам клетия си стар баща и си мисля колко нещастие съм причинил и колко обиди и тъга съм донесъл…

Какво го накара да млъкне? Дали близостта на края или началото на нова вътрешна промяна?

— Затова ще се постарая да направя нещо добро. Само че мислите ми са объркани и препускат бързо. Тук имаше още един човек. Видяхте ли го?

Редлоу не беше в състояние да каже нищо. Когато видя добре познатия му фатален признак — ръката, която озадачено докосва челото, гласът му секна. Вместо отговор, той само кимна.

— Той няма пукнат грош, гладен е и мизерства. Сломен е, разбит и лишен от всяка надежда. Погрижете се за него! Не губете време! Знам, че иска да сложи край на живота си.

Промяната настъпваше. Виждаше се на лицето му, което се променяше, очите се ожесточаваха, чертите ставаха по-твърди и студени, потъмняваха и изгубваха оттенъците на тъга.

— Не помните ли? Не го ли познавате? — настоя болният.

Той закри за миг очи, отново прокара ръка по челото си и после пак се втренчи в Редлоу, но този път погледът му беше дързък, нагъл и бездушен.

— По дяволите! — каза и намръщено се огледа. — Какво правите с мен? Живях смело и не смятам да умра като страхливец. Вървете по дяволите!

Джордж се отпусна на постелята и закри очи и уши с ръцете си, за да не види и чуе нищо повече и да умре равнодушен към всичко.

Дори гръм да бе поразил Редлоу, той пак нямаше да отскочи толкова бързо от леглото на болния. Но и старият Филип, който се беше отдалечил на няколко крачки, докато ученият разговаряше със сина му, се приближи отново и изведнъж отстъпи с видимо отвращение.

— Къде е моят син Уилям? — припряно попита той. — Да си тръгваме, Уилям. По-скоро да си вървим у дома.

— У дома, татко? — учуди се Уилям. — Нима искаш да оставиш родния си син?

— Къде е синът ми? — попита старецът.

— Как къде? Ето го тук!

— Той не е мой син! — възрази Филип, треперейки от гняв. — Този негодник не може да е мой син. Моите деца е приятно да гледаш. Те се грижат за мен, хранят ме, поят ме и са готови да ми услужат. Имам право на това! Аз съм вече на осемдесет и седем!

— Достатъчно си живял, колко още? — измърмори Уилям, пъхна ръце в джобовете си и изпод вежди погледна баща си. — Не знам каква полза има от теб. Без теб в живота ни би имало повече удоволствия.

— Моят син, господин Редлоу! — възкликна старецът. — Добрият ми син! Чувате ли го как ми говори! Ще ми се да знам той кога ми е доставял удоволствие!

— И аз не съм получил кой знае какви удоволствия от теб — намусено каза Уилям.

— Чакай да си помисля — рече старецът. — Колко години на Коледа съм седял в топлия си ъгъл и не са ме карали да излизам на улицата в студените нощи? И съм празнувал и съм се веселил и никой не ме е безпокоил и ядосвал и не ми се е налагало да гледам такова нещо? — Той посочи умиращия. — Колко години, Уилям? Двайсет?

— По-скоро четирийсет — измънка Уилям. — Гледам баща си, сър — продължи той, обръщайки се към Редлоу със съвършено неприсъщ за него нетърпелив и раздразнителен тон, — и не се сещам какво му е хубавото. Живял е много години и само е ял, пил и се е веселил.

— Аз… вече съм на осемдесет и седем — несвързано и като малко дете забръщолеви Филип, — а не си спомням да съм се ядосвал за нещо. И нямам намерение да се ядосвам сега заради думите на този малкия. Този човек не ми е син. Да, случвало се е и да се забавлявам — много пъти. Спомням си веднъж… не… забравих… Исках да разкажа нещо за игра на крикет и за един мой приятел, но ми излезе от ума. Питам се кой ли беше… Обичах ли го? И какво стана с него… Умря ли? Не помня. И не ме интересува. Изобщо не ме е грижа.

Той се закиска сънливо, поклати глава и пъхна ръце в джобовете на жилетката си. В единия джоб намери вейка бодлива зеленика, останала там вероятно от предишната вечер, извади я и започна да я разглежда.

— Плодчета, а? — каза старецът. — Жалко, че не стават за ядене. Спомням си, още бях малък, ей толкова, и отидох на разходка… Чакай малко. С кого се разхождах? Не, не помня… Не помня с кого се разхождах, кого обичах и кой ме обичаше. Плодчета, а? Когато има плодчета, винаги е весело. Какво пък, и на мен ми се полага веселие, и да се грижат за мен, и да ми е топло и уютно. Аз съм беден старец, вече съм на осемдесет и седем. Осемдесет… и… седем…

Редлоу не видя жалкото празно изражение, с което старецът повтаряше тези думи, докато гризеше и плюеше листата на бодливата зеленика; хладния, безчувствен поглед, с който го гледаше малкият му син, променил се до неузнаваемост, и непреклонното безразличие на големия, закоравял от грехове. Той най-после се откъсна от мястото, на което краката му сякаш бяха заковани, и избяга от къщата.

Водачът му изпълзя от убежището си и когато ученият стигна до арката, вече го чакаше.

— Връщаме ли се при жената? — попита момчето.

— Да, бързо — отвърна Редлоу. — Не спирай никъде по пътя.

Отначало хлапето вървеше пред него, но обратният път приличаше по-скоро на бягство и скоро малките му боси нозе започнаха да изостават от бързите крачки на Редлоу. Отдръпвайки се от всеки минувач, плътно загърнат в наметалото си и придържайки го около себе си така, сякаш и най-лекото докосване до дрехата заплашва всеки със смъртоносно отравяне, ученият вървеше, без да спира, докато накрая стигнаха до вратата, откъдето бяха излезли. Редлоу я отключи със собствен ключ, влезе, придружаван от хлапето, и забърза по тъмните коридори към стаята си.

Момчето следеше всяко негово движение и когато той затвори вратата, се огледа и се скри зад масата.

— Не ме докосвай! — каза то. — Защо ме доведе тук? Да ми вземеш парите ли?

Ученият му хвърли още няколко шилинга на земята. Момчето веднага се метна върху тях, сякаш искаше да ги скрие с тялото си, да не би съблазнен от блясъка им, той да промени решението си и да си ги вземе обратно, и едва когато Редлоу седна в креслото си до лампата и закри лице с ръце, започна да ги събира крадешком. Щом приключи, то се промъкна до камината, настани се на голямото кресло там, извади от пазвата си корички и огризки и започна да дъвче, като се втренчи в огъня и от време на време поглеждаше монетите, които стискаше в шепата си.

— Никой друг вече не ми остана на света — промълви Редлоу, гледайки момчето с нарастващ страх и отвращение.

Не знаеше колко време е минало, преди да откъсне поглед от това странно същество, от което се страхуваше толкова много — половин час или половин нощ. Хлапето изведнъж наруши тишината в стаята. Сепна се и се заслуша, а после скочи и хукна към вратата.

— Жената идва! — извика то.

Ученият го хвана по пътя му и в същия миг на вратата се похлопа.

— Пусни ме, чуваш ли? — каза момчето.

— Не сега — отвърна Редлоу. — Стой тук. Сега никой не трябва да влиза или излиза оттук. Кой е там?

— Аз съм, сър — извика Мили. — Моля ви, отворете.

— Не! За нищо на света! — отговори ученият.

— Господин Редлоу, господин Редлоу! Моля ви, сър, отворете!

— Какво се е случило? — попита той, държейки хлапето.

— Нещастникът, когото видяхте, сър. По-зле е и каквото и да му говоря, той упорства в своето ужасно заслепение. Бащата на Уилям изведнъж се вдетини. И самият Уилям е променен. Ударът беше твърде внезапен за него. Не разбирам какво му е. Не прилича на себе си. О, господин Редлоу, моля ви, посъветвайте ме какво да правя, помогнете ми!

— Не! Не! Не! — отговори ученият.

— Господин Редлоу! Мили господине! Умолявам ви! В съня си Джордж каза нещо за някакъв човек, когото сте видели там. Той се страхува, че този човек ще сложи край на живота си.

— По-добре да свърши със себе си, отколкото да се приближава до мен!

— В бълнуването си Джордж каза, че вие познавате този човек, че някога, много отдавна, той ви е бил приятел и че той е бащата на студента… Имам мрачни предчувствия… Бащата на младия джентълмен, който е болен. Какво да направя? Къде да го намеря? Как да го спася? Господин Редлоу, моля ви, в името на Бога, посъветвайте ме! Помогнете ми!

През цялото време ученият държеше момчето, което като безумно се дърпаше към вратата, за да отвори на Мили.

— Призраци! Духове, които наказват за нечестиви мисли! — извика Редлоу, изтерзано оглеждайки се наоколо. — Чуйте ме! Знам, че в мрака на душата ми мержелее искра на разкаяние. Дайте й да се разгори и да озари нещастието ми! Дълги години обяснявах на студентите, че в материалния свят няма нищо излишно. Нито една стъпка, нито един атом не изчезва безследно в тази чудна структура, без да се отвори празно пространство в необятната вселена. Сега знам, че такъв е и законът за човешките спомени за добро и лошо, за радост и скръб. Смилете се над мен! Снемете от мен проклятието!

Не се чу никакъв отговор, освен гласа на Мили, която повтаряше:

— Помогнете ми, помогнете ми! Отворете!

Хлапето продължаваше да се опитва да се отскубне от ръцете на Редлоу.

— Сянко моя! Дух на мрачните ми часове! — отчаяно извика той. — Ела и ме измъчвай денем и нощем, само си вземи обратно дара! Или ако трябва да останеш при мен, лиши ме от страшната способност да го предавам на други! Унищожи злото, създадено от мен! Остави ме в мрак, но върни светлината на онези, от които я отнех! От първата минута пощадих тази жена и няма да пускам никого при себе си, освен това диво зверче, за което моята близост не е опасна. Чуй ме!

Отново нямаше отговор, само момчето все още се дърпаше от ръката на Редлоу и Мили все по-отчаяно и силно викаше:

— Помогнете! Отворете вратата! Някога той е бил ваш приятел. Къде да го намеря? Как да го спася? Всички се промениха и няма кой друг да ми помогне. Умолявам ви, отворете!

[1] Молох (или цар), западносемитски бог, древно езическо божество, бог на войната и изпепеляващата сила на огъня, на когото служели и принасяли човешки жертви деца амонците, а по-късно и западносемитските народи. — Б.пр. ↑

Трета глава
Връщане на дара

Навън все още цареше тъмна нощ. Над равнините, върховете на хълмовете и от палубите на корабите, навлезли навътре в морската шир, далеч на хоризонта се забелязваше слаба светлина, която обещаваше, че някога ще се разсъмне, но обещанието беше далечно и неясно и луната трудно пробиваше нощните облаци.

И в подобна тъма, също като тези облаци, които се носеха между небето и земята, закриваха луната и забулваха в мрак земята, сенките в съзнанието на Редлоу се гонеха и застигаха, помрачавайки разума му. Като сенките на нощните облаци, своенравни и променливи, бяха редуващите се мигове на прозрение и минутите на забвение и като нощните облаци, които отново и отново закриваха пробилата за малко лунна светлина, кратък случаен зрак, тъмата ставаше още по-непрогледна.

Дълбока тягостна тишина властваше над грамадната старинна сграда и стените и ъглите й, които образуваха загадъчни тъмни очертания върху земята, ту изчезваха в гладкия бял сняг, ту се показваха отново или се скриваха в лунната пътека. В стаята на учения, на слабата светлина на гаснещата лампа, всичко беше неясно и сумрачно. След като гласът зад вратата замлъкна и хлопането спря, там настана гробовна тишина. Не се чуваше нищо, само побелялата пепел в камината от време на време издаваше приглушен звук, досущ като последен дъх на умиращия огън. На пода пред камината дълбоко спеше момчето. Редлоу седеше неподвижно в креслото си, откакто виковете пред вратата му бяха престанали, сякаш се беше превърнал в камък.

Отново зазвучаха коледните песни, които беше чул по-рано. Отначало ги слушаше равнодушно, но мелодията продължаваше да звучи — тиха, нежна и меланхолична — и той стана и протегна ръце, сякаш към него се приближаваше приятел, когото най-после може да прегърне, без да му причини зло. Лицето му вече не беше толкова напрегнато и недоумяващо. През тялото му преминаха леки тръпки и очите му се напълниха със сълзи. Той сведе глава и закри лице с ръцете си.

Спомените за тъга, обиди и страдания не се завърнаха в него. Редлоу знаеше, че не може да се възстановят. Нито за секунда не вярваше и не се надяваше, че ще се върнат. Ала нещо беззвучно затрептя дълбоко в него и той отново бе в състояние да се развълнува от онова, което таеше далечната музика. Дори и само да му разказваше тъжно за безценното съкровище, което беше изгубил, Редлоу пламенно благодари на небесата.

Последната нота утихна и той вдигна глава и се заслуша в едва доловимите отзвуци. Зад момчето, което спеше на пода в краката му, стоеше призракът, неподвижен и безмълвен, приковал поглед в учения.

Както и преди, привидението беше страшно, но не толкова жестоко и неумолимо, както се бе сторило на Редлоу. Поне така си помисли или се надяваше той, докато го гледаше и трепереше. Духът не беше сам. Призрачната му ръка държеше друга ръка.

Кой стоеше до видението? Самата Мили или нейната сянка и подобие? Както винаги, главата й беше леко наклонена и сякаш с жал гледаше спящото дете. Сияние озари лицето й, но призракът, който стоеше до нея, остана както обикновено тъмен и безцветен.

— Дух! — извика ученият, отново обзет от тревога. — Никога не съм упорствал и не съм бил самонадеян, що се отнася до нея. Не я води тук! Спести ми това!

— Това е само сянка — отвърна привидението. — При първия зрак на утрото потърси истинския образ на това, което е пред теб.

— Безмилостната съдба ли ме осъди на това? — извика Редлоу.

— Да — потвърди призракът.

— Да погубя спокойствието и добротата на тази жена? Да я направя такава като мен, както сторих с другите?

— Казах, потърси я — повтори видението. — Нищо повече не съм казвал.

— Но кажи ми — възкликна ученият, хващайки се за надеждата, която мислеше, че се крие в тези думи, — мога ли да поправя злото, което причиних?

— Не — отговори духът.

— Не искам изцеление за себе си — продължи Редлоу. — Отказах се от своята воля и справедливо изгубих. Но за онези, на които предадох този фатален дар, които никога не са го искали и които неочаквано и несъзнателно получиха проклятието и не беше по силите им да го избегнат, не може ли да направя нищо за тези нещастници?

— Нищо — отвърна призракът.

— А някой друг не може ли да им помогне?

Видението стоеше неподвижно като статуя и не откъсваше очи от Редлоу, но после изведнъж се обърна и погледна сянката до себе си.

— Тя може да помогне? — възкликна ученият и също погледна образа на Мили.

Призракът най-после пусна ръката, която държеше, и бавно вдигна своята в знак, че освобождава Мили. Сянката й, без да сменя позата си, започна да отстъпва назад и да се разтопява.

— Остани! — извика ученият с вълнение, което не можеше да се изрази с думи. — Почакай само още миг! Имай милост! Знам, че в мен настъпи промяна преди малко, докато звучеше музиката. Кажи ми, загубих ли силата да сторя зло на тази жена? Може ли да се приближа до нея, без да се страхувам? О, нека тя да ми даде знак, че има надежда!

Видението гледаше сянката и не отговори.

— Кажи ми поне дали тя съзнава, че е в нейна власт да поправи злото, сторено от мен!

— Не — отвърна духът.

— Може би й е дадена такава власт, но тя не знае?

— Потърси я — повтори призракът и сянката на Мили бавно изчезна.

И те отново застанаха лице в лице и се втренчиха един в друг страховито и без да отстъпват, както в часа, когато Редлоу прие пагубния дар, а между тях на пода, в нозете на видението, все още спеше момчето.

— Зловещ наставник — каза ученият и падна на колене в молитвена поза. — Ти, който ме отхвърли, но който пак ме посети (и съм готов да повярвам, че в сегашната ти поява и в смекчените ти черти за мен блесна искра надежда). Аз ще се подчиня без въпроси и вопли, изтръгващи се от изтерзаната ми душа, ако ме изслушаш и бъдат спасени онези, които нараних и на които никое човешко същество не може да помогне. Но има нещо…

— Говориш за това създание — прекъсна го призракът и посочи момчето.

— Да — отвърна Редлоу. — Знаеш какво искам да те помоля. Защо само това дете не пострада от моята близост и защо в мислите му открих ужасяващо сходство с моите мисли?

— Това — каза духът и отново посочи спящото хлапе — е съвършен пример за онова, в което се превръща човек, лишен от всякакви спомени като теб. В неговата памет няма нито един спомен за тъга, обида или страдания, смекчаващ душата, защото този нещастен простосмъртен от самото си раждане е захвърлен на произвола на съдбата, живее по-лошо от скот и не познава човешко чувство, което да събуди спомен в закоравялото му сърце. Всичко в това изоставено създание е мъртва, безплодна пустиня. Горко на такъв човек! И сто пъти повече горко на страната, където има стотици и хиляди чудовища, подобни на него.

Редлоу потрепери, ужасен от думите на духа.

— Всеки от тях — продължи призракът — посява реколта, която цялото човечество трябва да пожъне. От всяко зрънце зло в това момче покълва нива на разруха и семената трябва да бъдат пожънати, събрани в житница и отново посети навсякъде по света, докато пороците се разпространят толкова много, че човечеството заслужи нов Потоп. По-трудно ще бъде хората да гледат равнодушно такива като него, отколкото всеки ден да търпят нагли безнаказани убийства по улиците посред бял ден.

Видението отправи поглед към спящото хлапе. Редлоу също погледна момчето с неизпитано дотогава чувство.

— Всеки баща, покрай когото денем и нощем в блуждаенето си незабелязано минават подобни същества; всяка майка сред любящите майки на тази земя; всеки излязъл от детската възраст, мъж или жена; всеки в някаква степен е отговорен за това чудовище и върху всекиго тегне вина. Няма на света страна, на която то не би навлякло проклятие. Няма на света такава религия, която то не би опровергало със самото си съществуване. Няма на света такъв народ, който то не би покрило с позор.

Ученият стисна ръце и треперещ от страх и състрадание, отмести очи от спящото момче и погледна призрака, който стоеше над хлапето и го сочеше с пръст.

— Ето, пред теб е завършеният пример на онова, което ти пожела да станеш — продължи видението. — Влиянието ти тук е безсилно, защото няма какво да изгониш от душата на това дете. Мислите му са „ужасяващо сходни“ с твоите, защото ти пропадна до неговото противоестествено ниво. Той е плод на човешкото безразличие, а ти си плод на човешката самонадеяност. И в двата случая благодетелният замисъл на провидението е отхвърлен и вие се срещнахте от двата противоположни полюса на нематериалния свят.

Ученият се наведе над момчето и със същото състрадание, което сега изпитваше и към себе си, го зави, без повече да се дърпа от него с отвращение или безразличие.

Скоро хоризонтът в далечината просветля, тъмата избледня, слънцето изгря в пламенно великолепие и комините и кулите на старинната сграда заблестяха в чистия въздух, който превърна в златен облак пушека и изпаренията над града. Дори слънчевият часовник в своя ъгъл, където постоянно кръжеше и свистеше вятър, се отърси от рохкавия сняг, посипал през нощта избелелия му стар циферблат, и весело погледна въртящите се около него малки бели вихрушки. Утрото несъмнено проникваше слепешком в забравената, студена и влажна крипта със сводове, хлътнали до половината в земята, пробуждаше ленивите растения, пълзящи по стените, и ускоряваше бавния живот в удивителния малък свят, който съществуваше там, известявайки настъпването на новия ден.

Семейство Тетърби вече бяха станали и работеха. Господин Тетърби беше смъкнал капаците на магазина си и едно по едно разкриваше съкровищата на витрината за погледите на обитателите на старите жилища „Ерусалим“, които обаче бяха равнодушни към всичките тези съблазни. Адолф младши отдавна беше излязъл от дома си и предлагаше на читателите не „Сутрешен вестник“, а „Сутрешен плесник“. Петима малки Тетърби, чиито десет кръгли очи бяха зачервени от сапун и миене, изтърпяваха мъките на къпането със студена вода в кухнята под бдителния поглед на госпожа Тетърби. Джони, който вече беше приключил с тоалета си, защото го караха да бърза всеки път, когато Молох беше настроена взискателно и непримиримо (а така беше винаги), бродеше, залитайки, напред-назад пред входа на магазина, изнемогвайки повече от обикновено под бремето на товара си. Тежестта на Молох беше значително увеличена от куп защитни средства срещу студа, състоящи се от плетени шалове, които заедно с шапката и сините гети образуваха непробиваема броня.

Бебето имаше една особеност — вечно му растяха зъби. Никога не поникваха и дори да поникнеха, пак изчезваха — неизвестно как, но ако можеше да се вярва на госпожа Тетърби, бяха поникнали толкова, че да изискват грижи с паста за зъби. За тази цел на кръста на Молох, който се намираше непосредствено под брадичката й, бяха окачени всевъзможни предмети за чесане на венците и костен пръстен, толкова огромен, че можеше да се използва за броеница на млада монахиня. Дръжки на ножове, бастуни и врати, върхове на чадъри, пръстите на членовете на семейството и особено на Джони, стъргала за мускатови орехчета, корички хляб и хладни кръгли ръкохватки на ръжени бяха сред най-обичайните инструменти, които безразборно се употребяваха за успокоение на детето. Трудно беше да се изчисли колко електричество може да се произведе за една седмица от непрекъснатото търкане на венците. Госпожа Тетърби все повтаряше: „Ето, зъбчето излиза и детето отново ще дойде на себе си“, но зъбите така и не се появяваха и детето продължаваше да не е на себе си.

Нравът на малките Тетърби бе претърпял тъжна промяна през последните няколко часа. Господин и госпожа Тетърби също се бяха променили като отрочетата си. Обикновено бяха безкористни, добродушни хора, които безропотно и дори великодушно понасяха лишенията (а те бяха много) и се радваха като на пиршество и на най-скромната и оскъдна трапеза. Сега обаче те се караха не само за сапуна и водата, но и за закуската, която все още не беше поднесена на масата. Всеки малък Тетърби беше вдигнал ръка срещу друг малък Тетърби и дори Джони — търпеливият, многострадален и предан Джони — вдигна ръка срещу бебето. Да! Госпожа Тетърби, която по чиста случайност се приближи до вратата, видя как той коварно избра слабо място в защитната броня на Молох и шамароса благословеното дете.

Госпожа Тетърби хвана Джони за яката, издърпа го у дома и моментално му се отплати с лихва за нечуваното кощунство.

— Ах, ти, малък грубиян! — викна тя. — Как ти даде сърцето да го направиш?

— Защо не й поникват зъбите? — с висок и непокорен глас отвърна Джони. — Само ме тормози. Ти се занимавай с нея!

— Добре — каза госпожа Тетърби и взе от ръцете му опозорения товар.

— Да, опитай! Няма да ти хареса. На мое място ти отдавна щеше да станеш войник. И аз ще отида. В армията няма бебета.

Господин Тетърби, който се появи на местопроизшествието, замислено потърка брадичка и вместо да се скара на размирника, изглежда, беше заинтригуван от неочакваната идея за професията на военен.

— Ако не го накажеш, и аз бих отишла в армията — каза госпожа Тетърби, гледайки мъжа си. — Тук нямам нито минута покой. Аз съм робиня, да, чернокожа робиня от Вирджиния. — Това преувеличение вероятно беше свързано с някакъв неясен спомен за неуспешния опит на фирмата на Тетърби да търгува с тютюн от Вирджиния. — Цяла година нямам нито отдих, нито удоволствие! Ах, Бог да те благослови! — добави тя, като друсаше бебето с раздразнение, което изобщо не подхождаше на благочестивото й пожелание. — Какво й има днес?

Госпожа Тетърби не можеше да разбере това и без въпросът да й се изясни, докато друсаше бебето, сложи Молох в люлката, седна, скръсти ръце и започна ядосано да я люлее с крак.

— Защо стоиш така, Долф? — обърна се тя към мъжа си. — Защо не вършиш нещо?

— Не искам да правя нищо — отвърна господин Тетърби.

— Аз пък сякаш искам — каза госпожа Тетърби.

— А аз дори под клетва ще кажа, че не искам — отговори господин Тетърби.

В същия миг се завърза сражение между Джони и петимата му малки братя. Той слагаше масата за закуска, те започнаха да грабят хляба един от друг и сега с удоволствие си разменяха удари. Най-малкият, с удивително за младата си възраст благоразумие, не се намесваше в боя, а само обикаляше около воините и ги дърпаше за краката. Госпожа и господин Тетърби разгорещено се хвърлиха да ги разтървават, сякаш това беше единствената територия, на която можеха да действат в съгласие, и без никаква видима следа от предишното си добродушие сипеха удари във всички посоки, наказаха и виновните, и невинните, въведоха ред и настаниха всеки на мястото му.

— По-добре чети вестник, отколкото да седиш със скръстени ръце — подхвърли госпожа Тетърби.

— И какво да чета във вестника? — с крайна досада отвърна господин Тетърби.

— Как така какво? — възрази госпожа Тетърби. — Полицейската хроника.

— Какво ме интересува какво правят хората или какво правят с тях?

— Чети за самоубийствата — предложи госпожа Тетърби.

— Не са ми интересни — отговори съпругът й.

— Кой се е родил, кой е умрял, кой се е оженил — нищо ли не те интересува?

— Ако днес и до края на века не се роди никой на света, а от утре започнат да измират всички, не виждам защо това да ме засяга. А кога ще дойде моят ред, това вече е друга работа — измърмори господин Тетърби. — Пък за сватбите, тъй като вече съм женен, знам достатъчно.

Съдейки по недоволния й вид, госпожа Тетърби очевидно напълно споделяше мнението на мъжа си, но въпреки това започна да му противоречи само за да поспори с него.

— Верен си на принципите си, няма що. Направи параван с изрезки от вестници и по половин час ги четеш на децата, без да спираш!

— Не ги чета, а ги четях — поправи я господин Тетърби. — Повече няма да ме чуеш да го правя. Сега съм по-умен.

— Ха, по-умен! Как ли пък не! Може би си станал и по-добър?

Въпросът подръпна някаква неприятна струна в душата на господин Тетърби. Той се замисли мрачно и няколко пъти прокара ръка по челото си.

— По-добър? — измърмори. — Не мисля, че някой от нас е станал по-добър или по-щастлив. По-добър? Нима?

Той се обърна към паравана и прокара пръст по него, докато намери изрезката, която търсеше.

— Спомням си, че цялото семейство харесвахме тази история — нещастно и глуповато каза господин Тетърби. — Разплакваше децата и ги правеше добри, ако се бяха скарали за нещо. Също като приказката за червеношийките в гората. „Тъжен случай на крайна нищета. Вчера дребен мъж с бебе в ръцете, придружен от шест дрипави деца на възраст от две до десет години, всичките очевидно умиращи от глад, се яви пред уважаемия мирови съдия и направи следното изявление…“ Уф! Нищо не разбирам — заяви той и спря да чете. — Не виждам какво общо има това с нас.

— Колко стар и жалък изглежда — измънка под носа си госпожа Тетърби, докато го гледаше. — Не съм виждала човек да се променя толкова много. О, Боже, да принеса такава жертва!

— Каква жертва? — намусено попита мъжът й.

Госпожа Тетърби поклати глава и без да отговори с думи, започна яростно да клати люлката като кораб в бурно море.

— Ако искаш да кажеш, че женитбата ти с мен е жертва от твоя страна, мила моя… — започна съпругът.

— Именно! — сряза го съпругата.

— Тогава ето какво ще ти кажа — продължи той начумерено и сърдито като нея. — В брака встъпват двама и ако някой се е пожертвал, това съм аз. И много жалко, че жертвата беше приета.

— И аз съжалявам, че я приех, Тетърби. Уверявам те с цялата си душа и сърце. Едва ли съжаляваш повече от мен.

— Не знам какво толкова видях в нея — измърмори съпругът й. — И да съм видял нещо хубаво, сега от него не е останало нищо. Вчера си мислих за това, когато след вечерята седях пред камината. Тя е дебела, остарява и не може да се сравни с повечето жени.

— Той не е нищо особено на вид, дребен е и е започнал да се прегърбва и да оплешивява — измънка госпожа Тетърби.

— Сигурно не съм бил с ума си, когато се ожених за нея — мрънкаше господин Тетърби.

— Сетивата ми са ме подвели. Иначе няма как да си обясня защо се омъжих за него — размишляваше на глас госпожа Тетърби.

И в такова настроение те седнаха да закусват. Малките Тетърби не бяха свикнали да гледат на трапезата като занимание, изискващо неподвижност, а го превръщаха в танц или тропане, по-скоро дори в някакъв езически обред, по време на който издаваха пронизителни бойни викове, замерваха се с къшеи хляб с масло, търчаха на улицата и се връщаха и скачаха нагоре-надолу по стълбите. Сега между децата избухна спор за каната с разредено с вода мляко на масата, от която пиха всички подред, и страстите се разгорещиха толкова много, че зрелището би накарало доктор Уотс[1] да се обърне в гроба.

Едва когато господин Тетърби изгони цялата орда на улицата, настана минута тишина, която обаче веднага бе нарушена от откритието, че Джони се е върнал крадешком, промъкнал се е до каната и пие, като се дави от жажда в неприличната си и ненаситна бързина и издава странни звуци като вентролог.

— Тези деца ще ме уморят! — изпъшка госпожа Тетърби, след като изгони виновника. — И колкото по-скоро, толкова по-добре.

— Бедняците не трябва да раждат деца — заяви господин Тетърби. — Те не ни носят никаква радост.

Господин Тетърби поднасяше към устата си чашата, която жена му грубо беше бутнала към него, а госпожа Тетърби се готвеше да отпие от своята чаша, когато и двамата застинаха неподвижно като омагьосани.

— Мамо! Татко! — извика Джони, втурвайки се в стаята. — Госпожа Уилям идва при нас!

И ако някога, откакто свят светува, е имало момче, което по-грижовно от стара бавачка да вземе бебе от люлката, нежно да го утеши и весело да излезе с него на разходка, то това момче беше Джони, а бебето — Молох.

Господин и госпожа Тетърби оставиха чашите си и потъркаха челата си. Лицата им започнаха да се смекчават и да просветляват.

— Бог да ми прости — каза си господин Тетърби. — Защо се озлобих така? Какво става тук?

— Как бих могла отново да се държа лошо с него след всичко, което казах и почувствах вчера вечерта? — изхлипа госпожа Тетърби и избърса очи с престилката си.

— Нима съм чудовище? — рече господин Тетърби. — Няма ли нищо добро в мен? София! Моята малка женичка!

— Долф, мили! — отвърна жена му.

— Аз… С мен стана нещо. Не искам дори да си помисля какво, Софи.

— И с мен, Долф. Аз бях още по-зле — отчаяно възкликна тя.

— Моята София! Не се терзай! Никога няма да си го простя. Сигурно съм разбил сърцето ти.

— Не, Долф, не. Аз съм виновна.

— Не говори така, малка ми женичке. Ти си толкова великодушна, че съвестта ме мъчи още повече. София, мила моя, нямаш представа какви мисли се въртяха в главата ми. Несъмнено, държах се отвратително, но ако знаеш какво си мислех…

— Не мисли за това, Долф, мили! Недей! — извика жена му.

— София — настоя господин Тетърби, — трябва да разкрия душата си пред теб. Няма да намеря нито минута покой, докато не кажа истината. Моя малка женичке…

— Госпожа Уилям вече е съвсем близо! — извика Джони от вратата.

— Моя малка женичке — задъхано каза господин Тетърби и се хвана за стола, за да се подпре. — Чудех се как някога съм бил влюбен в теб… Забравих с какви прекрасни деца ме дари и се сърдех, че не си така стройна, както би ми се искало… Не си спомнях какви грижи полагаш за мен и децата — продължи да се самообвинява господин Тетърби. — Нямаше да познаваш такива грижи, ако се беше омъжила за друг, който печели по-добре и има повече късмет от мен (а да намериш такъв едва ли ще ти е трудно). Упрекнах те, че малко си състарена от тежките години, които ти облекчаваш за мен. Можеш ли да повярваш, моя малка женичке? На мен самия ми е трудно да повярвам, че съм си мислил такива неща.

Госпожа Тетърби се смееше и плачеше и развълнувано сложи длани на лицето на мъжа си.

— О, Долф! — възкликна тя. — Щастлива съм, че си мислил така! Радвам се! Аз самата си мислих, че ти не си хубав, Долф. И това е вярно, мили мой, но на мен не ми трябва по-хубав. Искам да гледам само теб до последния си час, когато ти затвориш очите ми с твоите добри ръце. Мислех, че си дребен, и наистина е така, но заради това само ми ставаш по-мил, защото ти си мой съпруг и аз те обичам. Мислех, че започваш да се прегърбваш, и наистина е така, но може да се подпираш на мен и аз ще направя всичко, за да те подкрепям. Мислех, че нямаш вид, но веднага се вижда, че ти си добър стопанин, а това е най-хубавото и достойното на света, и нека още веднъж Бог да благослови нашия дом и нашето семейство, Долф!

— Ура! Ето я госпожа Уилям! — извика Джони.

И тя влезе, обградена от малките Тетърби. Те я целунаха, целунаха се едно друго, целунаха бебето, целунаха майка си и баща си и после отново хукнаха към Мили и въодушевено започнаха да танцуват около нея.

Господин и госпожа Тетърби се зарадваха на гостенката не по-малко от децата. И те бяха непреодолимо привлечени от нея, завтекоха се да я посрещнат, целунаха ръцете й, прегърнаха я и я приеха изключително радушно и възторжено. Тя се появи при тях като олицетворение на доброта, обич, нежна грижовност и домашен уют.

— Всички се радвате, че дойдох при вас на Коледа — учудена и доволна каза Мили и плесна с ръце. — Боже, колко е приятно!

Децата крещяха толкова радостно, така се трупаха около нея и я целуваха, обсипваха я с толкова щастие, обич и уважение, че Мили съвсем се трогна.

— О, боже! — каза тя. — Карате ме да се разплача от щастие. С какво съм заслужила това? Какво съм направила, че ме обичате толкова много?

— Как може някой да не ви обича? — възкликна господин Тетърби.

— Как може някой да не ви обича? — възкликна госпожа Тетърби.

— Как може някой да не ви обича? — във весел хор повториха децата и отново започнаха да танцуват и да подскачат около нея, вкопчиха се в полите й, притискаха розовите си личица до роклята й, целуваха я и я милваха ненаситно.

— Никога през живота си не съм била толкова трогната като тази сутрин — каза Мили и избърса очите си. — Трябва още сега да ви разкажа всичко, само да се посъвзема. Господин Редлоу дойде при мен призори и ме помоли да отида с него при Джордж, болния брат на Уилям. Говореше толкова мило и любезно, сякаш съм скъпата му дъщеря. Тръгнахме и по пътя той беше толкова добър и хрисим и се виждаше, че ми възлага такова доверие и надежда, че аз неволно се разридах от щастие. Отидохме в къщата и на вратата ни посрещна някаква жена. Горката, цялата беше в синини. Явно някой я беше пребил. Тя ме хвана за ръката и рече: „Бог да ви благослови“.

— Добре го е казала — отбеляза господин Тетърби. Госпожа Тетърби го потвърди и всички деца се развикаха, че добре го е казала.

— И това не е всичко — продължи Мили. — Качихме се по стълбите и влязохме в стаята. Болният, който от часове лежал неподвижно и не проронвал нито дума, изведнъж се надигна в леглото и избухна в сълзи. Протегна ръце към мен и каза, че е водил безсмислен живот, но сега искрено се разкайва и скърби и че ясно разбира греховността на миналото си, сякаш се е разсеяла гъста тъмна мъгла, която е закривала очите му. Помоли ме да спася клетия му стар баща, за да му прости и да го благослови, и да кажа молитва до леглото му. Започнах да казвам молитвата, а господин Редлоу разпалено се присъедини към мен и после ми благодари много пъти. Благодари и на Бога. Сърцето ми преливаше от чувства и щях да се разплача, но болният ме помоли да седна до него и аз се овладях. Седнах и той държа ръката ми, докато заспа. Издърпах ръката си и станах, за да си тръгна, защото господин Редлоу настояваше по-скоро да дойда при вас. Джордж обаче не пускаше ръката ми и се наложи някой друг да заеме мястото ми, за да си мисли, че все така държи нея. О, боже! — изхлипа Мили. — Толкова съм щастлива и благодарна за всичко това!

Докато госпожа Уилям разказваше, дойде Редлоу. Спря да погледа групата, в средата на която беше Мили, и мълчаливо тръгна нагоре по стълбите. След малко отново излезе на площадката и застана там, а младият студент изскочи от стаята си и побягна надолу, минавайки покрай него.

— Моя добра приятелко, най-добрата, най-милосърдната на света — каза студентът, коленичи пред Мили и хвана ръката й. — Простете моята черна неблагодарност!

— О, Боже господи! — чистосърдечно възкликна Мили. — Ето още един! И той ме обича. Защо всички ми благодарят?

Тя каза тези думи толкова искрено и простодушно и после закри лице с ръцете си и заплака от щастие, че беше трогателно и възхитително да я гледаш.

— Не бях на себе си — продължи студентът. — Не знам какво ми стана… Може би беше последица от болестта ми. Направо обезумях. Но сега вече съм с ума си. Възстанових се. Чух, че децата викат името ви, и изведнъж разумът ми се проясни. Не, не плачете! Скъпа Мили, ако можехте да четете в сърцето ми и ако знаехте колко е препълнено с благодарност, обич и уважение, нямаше да плачете. Това е тежък упрек към мен!

— Не, не — възрази госпожа Уилям. — Съвсем не е упрек. Нищо подобно. Плача от радост. Дори е изумително, че вие смятате за необходимо да искате прошка от мен за нещо толкова дребно, но все пак ми е приятно, че го сторихте.

— И пак ще идвате да ме видите? И ще довършите завесата?

— Не — отвърна Мили, избърса очите си и поклати глава. — Завесата вече не ви е необходима.

— Тогава не сте ми простили?

Госпожа Уилям го отведе настрана и му прошепна:

— Дойде вест от вашия роден край, господин Едмънд.

— Вест? Каква?

— Може би защото не сте писали, когато бяхте много болен, или пък когато се почувствахте по-добре, почеркът ви се е променил, но близките ви са заподозрели истината. Ала кажете, няма ли да ви навреди вестта, ако не е лоша?

— Няма, разбира се.

— Някой е дошъл при вас! — заяви Мили.

— Майка ми? — попита студентът и неволно погледна Редлоу, който беше слязъл по стълбите.

— Не е тя — отговори Мили.

— Няма кой друг да дойде.

— Сигурен ли сте?

— Да не би да е… — Преди студентът да каже още нещо, госпожа Уилям закри с ръка устата му.

— Да! — каза тя. — Младата дама, която много прилича на малкия портрет, господин Едмънд, но е по-красива, толкова се тревожела за вас, че нямала и минута покой, и вчера вечерта пристигнала с прислужницата си. В писмата си вие винаги пишете адреса на колежа и тя дойде тук. Видях я сутринта, още преди господин Редлоу да дойде. И тя ме обича — добави Мили. — О, боже, и тя!

— Днес сутринта! Къде е сега?

— В момента седи в малката гостна у дома и ви чака — прошепна госпожа Уилям в ухото му.

Студентът стисна ръката й и се приготви да хукне, но Мили го спря.

— Господин Редлоу е някак променен, сутринта ми каза, че е изгубил паметта си. Бъдете много внимателен с него, господин Едмънд. Всички трябва да бъдем внимателни с него. Той се нуждае от това.

Младежът с поглед я увери, че е разбрал предупреждението й, тръгна към вратата и когато мина покрай учения, се поклони почтително и го погледна с очевиден интерес.

Редлоу отвърна на поклона учтиво и дори смирено и се загледа след студента. След това склони глава на ръката си, сякаш се опитваше да си спомни за нещо изгубено. Но то бе изчезнало безвъзвратно.

Промяната, която се беше извършила в него под влиянието на музиката и повторната поява на призрака, се състоеше в това, че сега той постоянно и дълбоко чувстваше колко голяма е загубата му, съжаляваше за нея и ясно разбираше колко различен е станал от всички около себе си. У него се пробуди интерес към околните и се роди смътно безропотно съзнание за бедственото му положение, подобно на онова, което възниква у хора, чиито умствени способности са отслабнали с годините, но без към старческите им немощи да се добавят безразличие или сприхавост.

Редлоу съзнаваше, че колкото повече, благодарение на Мили, злото, причинено от него, се поправя и колкото повече време прекарва с нея, толкова по-дълбока става промяната у него. Затова и заради привързаността, която тя му вдъхваше (но без надежда за изцеление), той чувстваше, че изцяло зависи от нея и че тя е опората в сполетялото го нещастие.

И когато Мили го попита не е ли време да се връщат у дома, при стареца и съпруга й, Редлоу с готовност се съгласи, защото се тревожеше от мисълта за тях, хвана я под ръка и тръгна до нея. Докато госпожа Уилям го гледаше, трудно й бе да повярва, че ролите им сякаш са се разменили и той — мъдрият и учен човек, за когото всички загадки в природата бяха отворена книга, не знае нищо, а тя — простата, необразована жена, като че разбира всичко.

Редлоу гледаше как децата се скупчват около Мили, чу звънкия им смях и веселите им гласове, видя сияещите им лица — същински цветя, съзря подновената радост и обич на родителите им, почувства непринудеността в бедния им дом, където отново се бе завърнало спокойствието, замисли се за пагубното влияние, което беше внесъл в това семейство и което, ако не беше Мили, можеше да разпространи, и реши, че вероятно не трябва да се учудва, задето върви смирено до нея и държи нежната й ръка.

Когато влязоха в дома й, старият Филип седеше на креслото си до огъня втренчен в пода, а синът му Уилям се бе настанил от другата страна на камината и го гледаше. Веднага щом Мили прекрачи прага, и двамата се сепнаха и се обърнаха към нея. Лицата им засияха.

— О, боже, боже, и те се радват да ме видят като другите! — възкликна Мили, спря и възторжено плесна с ръце. — Ето още двама!

Радваха й се! Всъщност думата „радост“ не беше достатъчно силна, за да изрази чувствата им. Мили се хвърли в обятията на съпруга си, който отвори широко ръце, за да я посрещне, и склони глава на рамото му. Той би бил най-щастлив да не я изпусне и за минута в този кратък зимен ден, но и старецът не можеше без нея.

— Къде беше толкова много време моята тиха Мишка? — попита Филип. — Дълго я нямаше. Не мога да живея без моята Мишка. Аз… Къде е моят син Уилям? Струва ми се, че заспах, Уилям.

— И аз това казвам, татко — отвърна синът. — Знаеш ли, присъни ми се много лош сън. Как се чувстваш, татко? Добре ли си?

— Здрав и силен, момчето ми.

Приятно беше да се види как господин Уилям стисна ръката на баща си, потупа го по гърба и нежно го погали по рамото, като се стараеше да изрази вниманието си по всякакъв начин.

— Чудесен човек си ти, татко! Е, как си? Наистина ли си здрав? — повтори той и пак стисна ръката на баща си, потупа го по гърба й нежно го погали по рамото.

— Никога не съм бил по-здрав и бодър през живота си, синко.

— Чудесен човек си ти, татко! И това е най-важното — въодушевено заяви Уилям. — Като си помисля колко много е преживял баща ми, за всички превратности на съдбата, през които е преминал, и скръбта и неприятностите, които е преживял през дългия си живот и от които главата му е побеляла, и за годините, натрупали се върху нея, имам чувството, че не можем да направим достатъчно, за да изразим уважението си към този възрастен джентълмен и да улесним старостта му. Е, как си, татко? Наистина ли си добре?

Господин Уилям щеше да повтаря цял ден този въпрос, да стиска ръката на баща си, да го потупва по гърба и да го гали по рамото, ако старецът не бе видял учения, когото едва сега забеляза.

— Моля за извинение, господин Редлоу — каза Филип, — но не знаех, че сте тук, сър, иначе нямаше да се държа така волно. Като ви виждам тук в утрото на Коледа, господин Редлоу, спомням си времето, когато още бяхте студент и учехте толкова усърдно, че бягахте в библиотеката дори на празника. Ха-ха! Толкова съм стар, че помня и това, и то много добре. Да, въпреки че вече съм на осемдесет и седем. Когато вие завършихте учението си и заминахте, умря клетата ми жена. Спомняте ли си клетата ми жена, господин Редлоу?

— Да — отвърна ученият.

— Да — повтори старецът. — Добра душа беше тя. Спомням си как веднъж в утрото на Коледа вие дойдохте тук с една млада дама… Моля за извинение, господин Редлоу, но мисля, че тя беше вашата сестра, към която вие бяхте много привързан.

Ученият го погледна и поклати глава.

— Имах сестра — равнодушно каза той и не добави нищо повече.

— В онова коледно утро вие с нея дойдохте да ни видите — продължи Филип — и изведнъж заваля сняг и жена ми покани младата дама да влезе и да седне до огъня, който винаги запалвахме на Коледа в голямата зала, която преди нашите незабравими десет джентълмени да решат друго, беше трапезария. Аз бях там. Спомням си, че станах да разровя жарта, за да се разгори огънят по-силно и да сгрее хубавите крачета на младата дама, а в това време тя прочете на глас надписа под портрета. „Боже, съхрани паметта ми!“ И двете с моята клета жена се заговориха за надписа. Беше странно, защото кой би си помислил, че и на двете не им остава да живеят дълго! Те в един глас казаха, че това е хубава молитва и че ако не им е съдено да доживеят до дълбока старост, горещо биха се молили за това за всички, които са им скъпи. „За моя брат“ — каза младата дама. „За моя мъж“ — рече клетата ми жена.

— Боже, съхрани паметта му и не допускай той да ме забрави!

По лицето на Редлоу започнаха да се стичат сълзи, горчиви и мъчителни, каквито не бе проливал през живота си. Филип, изцяло погълнат от спомените, не забеляза нито сълзите му, нито безпокойството на Мили, която явно искаше той да престане да разказва.

— Филип! — каза Редлоу и сложи ръка на рамото му. — Аз съм нещастен човек. Божията ръка се стовари върху мен тежко, макар и заслужено. Не разбирам за какво ми говорите, приятелю мой, защото изгубих паметта си.

— Боже милостиви! — възкликна старецът.

— Загубих спомените за тъгата, обидите и страданията — добави ученият, — а заедно с тях и всичко, което трябва да помни един човек.

Всеки, който видеше безмерната жал, която се изписа на лицето на Филип, как той премести голямото си кресло, сложи Редлоу да седне на него и колко тъжно го гледаше, съчувствайки му за огромната загуба, щеше да разбере поне донякъде колко скъпи за старостта са подобни спомени.

В стаята дотърча безпризорното хлапе и се втурна към Мили.

— Човекът дойде — каза то. — В другата стая е. Не го искам.

— Кой е дошъл? — попита господин Уилям.

— Тихо! — рече Мили.

Уилям и старият му баща се подчиниха на знака й и тихо излязоха. Без да забележи дори това, Редлоу махна с ръка на малчугана да отиде при него.

— Жената ми харесва повече — отговори момчето и се хвана за полата на Мили.

— Прав си — леко се усмихна Редлоу. — Но не се страхувай, ела при мен. Аз не съм толкова лош като преди. Особено към теб, клето дете!

Отначало хлапето се дърпаше, но после малко по малко заотстъпва под лекото подбутване на Мили, приближи се до учения и дори седна в нозете му. Гледайки го съчувствено и разбиращо, Редлоу сложи ръка на рамото му, а другата протегна към Мили. Тя се наклони към него, погледна го в очите, помълча и сетне попита:

— Господин Редлоу, може ли да поговорим?

— Разбира се — отвърна той и я погледна. — Вашият глас е музика за мен.

— Може ли да ви питам нещо?

— Питайте каквото искате.

— Помните ли какво ви казах, когато чуках на вратата ви снощи? За един човек, който някога ви е бил приятел, а сега стои на ръба на гибел?

— Да, спомням си — неуверено отговори Редлоу.

— Разбрахте ли за кого говоря?

Без да откъсва очи от Мили, той погали момчето по косата и поклати глава.

— Скоро след това аз намерих този човек — каза Мили с ясния си приятен глас, който звучеше още по-ясно и приятно, защото тя гледаше Редлоу с кротките си очи. — Върнах се в онази къща и с Божията помощ успях да го открия. И точно навреме. Ако бях закъсняла, щеше да бъде късно.

Редлоу махна ръка от главата на момчето и я сложи върху пръстите на Мили. Плахото й, но искрено докосване проникна право в душата му като гласа и погледа й и той се вгледа в нея по-съсредоточено.

— Този човек е бащата на господин Едмънд, младия джентълмен, когото видяхме преди малко. Истинското му име е Лонгфорд. Спомняте ли си името?

— Да, спомням си това име.

— А човекът?

— Не, не помня човека. Обидил ли ме е някога?

— Да.

— А, тогава е безнадеждно… безнадеждно.

Редлоу поклати глава и леко стисна ръката на Мили, сякаш мълчаливо търсеше съчувствие.

— Снощи не отидох при господин Едмънд — продължи тя. — Ще ме изслушате ли така, сякаш помните всичко?

— Целият съм в слух.

— Отначало не знаех, че той е неговият баща, а после се страхувах как Едмънд ще понесе вестта след заболяването си, ако това е вярно. А щом разбрах кой е този човек, пак не отидох, но по друга причина. Той отдавна живее разделен с жена си и сина си и е станал чужд в собствения си дом, още когато синът му е бил съвсем малък. Така ми каза Едмънд. Баща му изоставил и захвърлил на произвола на съдбата онези, които би трябвало да обича най-много на света. Навремето той бил джентълмен, но през годините пропадал все повече, докато… — Мили изведнъж скочи, излезе от стаята и след минута се върна, придружена от несретника, когото Редлоу беше видял предишната нощ.

— Познавате ли ме? — попита ученият.

— Бих бил щастлив, а не ми се случва често да произнасям тази дума, ако можех да отговоря „не“ — отвърна другият мъж.

Редлоу гледаше жалкия и унижен човек и може би още дълго щеше да го гледа с надеждата да си спомни и да разбере, но Мили отново застана до него, хвана ръката му и привлече към себе си съсредоточения му поглед.

— Вижте колко ниско е паднал! Той загива — прошепна тя и посочи новодошлия, но без да откъсва очи от Редлоу. — Ако си спомните всичко свързано с него, няма ли в сърцето ви да се събуди жал? Помислете си. Някога вие сте го обичали, макар че е било много отдавна и той е изменил на доверието ви, и вижте какво е станало с него!

— Надявам се, че бих го съжалил — отвърна ученият. — Да, мисля, че бих го съжалил.

Той погледна човека, който стоеше на прага, но бързо отмести очи към Мили и се втренчи в нея толкова съсредоточено, сякаш се стараеше да научи някакъв урок от самия тон на гласа й и лъчезарния й поглед.

— Вие сте учен човек, а аз не съм учила много — продължи Мили. — Вие непрекъснато мислите, а аз не съм свикнала да разсъждавам. Но може ли да ви кажа защо ми се струва, че е хубаво да помним обидите, които сме понесли от другите?

— Да.

— За да можем да им простим.

— Милостиви Боже! — промълви Редлоу и вдигна очи към небето. — Прости ми, че отхвърлих твоя велик дар!

— И ако паметта ви някога се завърне — добави Мили, — а ние всички се надяваме на това и ще се молим да се случи, нима няма да бъдете щастлив да си спомните веднага и обидата, и че сте му простили?

Ученият отново погледна мъжа на вратата и после пак се втренчи съсредоточено в Мили. Стори му се, че лъч светлина от сияещото й лице прониква в сумрака на душата му.

— Той не може да се върне в дома, който е изоставил, и не иска. Знае, че ще донесе само срам и нещастие на онези, които тъй безсърдечно е зарязал, и че най-добрият начин да изкупи вината си пред тях, е да ги отбягва. Ако му дадете малко пари, ще замине на някое далечно място, където ще живее, без да вреди на никого, и доколкото има сили, ще поправи злото, което е сторил преди. За нещастната му жена и сина му това би било най-голямото и любезно благодеяние, което може да направи за тях един добър приятел. Те няма да разберат за това, а за него, макар и болен физически и душевно, може да бъде спасение.

Редлоу придърпа Мили към себе си и я целуна по челото.

— Така да бъде — каза той. — Доверявам ви се да го направите за мен, веднага и тайно, и му кажете, че бих му простил, ако ми бъде дадено щастието да си спомня за какво.

Мили се изправи и обърна сияещото си лице към пропадналия човек, давайки му да разбере, че посредничеството й се е увенчало с успех. Той направи крачка напред и без да вдига глава, се обърна към Редлоу.

— Много сте великодушен — каза мъжът. — Винаги сте бил великодушен. Виждам, че сега, докато ме гледате, вие се опитвате да прогоните мисълта, че съм наказан заслужено. Аз не се опитвам да пропъдя тази мисъл, Редлоу. Повярвайте ми, ако можете.

Ученият направи на Мили знак да се приближи и докато слушаше Лонгфорд, я гледаше в лицето, сякаш искаше да разгадае в изражението й обяснението на онова, което чува.

— Аз съм твърде жалко нищожество, за да говоря за чувствата си. Много добре си спомням какъв път съм изминал, за да ги изреждам пред вас. Но в деня, в който направих първата крачка надолу, когато се отнесох несправедливо с вас — оттогава вървя към своята гибел неотклонно, безнадеждно и безвъзвратно. Това съм длъжен да ви кажа.

Без да пуска ръката на Мили, Редлоу се обърна към говорещия. На лицето му беше изписана тъга. И нещо подобно на печален спомен.

— Можех да бъда друг и животът ми да е различен, ако не бях направил онази първа фатална крачка. Не знам какво би било. Не мога да твърдя какво би се случило. Вашата сестра спи вечен сън и това вероятно е по-добре, отколкото ако беше с мен, дори да бях останал такъв, за какъвто ме мислехте и какъвто аз самият някога смятах, че съм.

Редлоу нетърпеливо махна с ръка, сякаш да покаже, че не трябва да приказват за това.

— Говоря с вас като човек, съживил се от гроба — продължи Лонгфорд. — И снощи щях да отида в гроба, ако не беше тази благословена ръка.

— О, боже, и той ме обича! — през сълзи промълви Мили. — Още един.

— Снощи по-скоро бих умрял от глад, отколкото да ви поискам коричка хляб. Но днес, не знам защо, така ясно си спомних всичко, което беше между нас, и така се развълнувах, че се осмелих да дойда, както тя ме посъветва, и да ви помоля, Редлоу, в последния си час да бъдете милостив към мен в мислите и делата си. — Лонгфорд се обърна, за да излезе, но спря и добави: — Надявам се, че няма да изоставите сина ми — в името на майка му. Надявам се, че той ще бъде достоен за това. Никога повече няма да го видя дори ако живея още дълги години, за да съм убеден, че не съм злоупотребил с помощта ви.

Докато излизаше, той за пръв път вдигна глава и погледна Редлоу. Ученият се беше втренчил в него и като насън протегна ръка. Лонгфорд се върна и я хвана, стисна я в своите ръце, после отново наведе глава и бавно излезе.

Мили мълчаливо го изпрати до вратата, а Редлоу седна на креслото и закри лице с ръцете си. След няколко минути тя се върна заедно със съпруга си и свекъра си, които бяха много разтревожени за него, но като го видя да седи в тази поза, Мили не му заговори, нито позволи на другите да го безпокоят, а коленичи до креслото и зави с топли дрехи спящото момче.

— Ето това е най-важното! И аз все това казвам, татко! — с възхищение възкликна господин Уилям. — В гърдите на госпожа Уилям има майчински чувства, които неизменно намират отдушник!

— Да, прав си — отвърна старецът. — Моят син Уилям е прав!

— Вижда се, скъпа Мили, че всичко е било за добро — нежно каза Уилям.

— Но все пак ми е тъжно, че нямаме дете, за което да се грижиш и обичаш. Нашето клето дете… Ти толкова много го чакаше и му възлагаше такива надежди, но не му беше писано да живее на този свят… Оттогава ти стана такава тиха, Мили.

— Радвам се, че мога да си спомням за него, скъпи Уилям — промълви тя.

— Всеки ден мисля за него.

— Боя се, че мислиш твърде много за него.

— Не казвай, че се боиш. Споменът за него е утеха. Казва ми много неща. Невинното дете, което не живя на този свят, е като ангел за мен, Уилям.

— Ти самата си ангел за татко и мен — тихо каза Уилям. — Знам това.

— Когато си помисля колко надежди възлагах на детето, колко пъти съм си представяла как се усмихва и лежи на гърдите ми, как ме гледа, а очите му не видяха светлина — мълвеше Мили, — още повече съчувствам на всички, които са се надявали на нещо по-хубаво, но мечтите им не са се сбъднали. Когато видя хубаво дете в ръцете на любяща майка, го обиквам, защото си мисля, че и моето дете може би щеше да прилича на него и аз щях да съм също горда и щастлива майка.

Редлоу вдигна глава и я погледна.

— Цял живот ми се струва, че детето ми е живо, че е тук, с мен, и ми говори — продължи тя. — Моли ме за бедните изоставени деца. Познавам гласа му. Като чуя, че някой млад човек е нещастен, попаднал в беда или е сторил нещо срамно, аз си мисля, че и с моето дете можеше да се случи такова нещо и че Господ ми го е взел от милосърдие. Виждам детето си дори в стари хора като татко Филип, защото и нашият син можеше да доживее до преклонна възраст, когато ти и аз отдавна нямаше да сме на този свят, и също щеше да се нуждае от обичта и уважението на по-младите.

Гласът на Мили беше по-тих от всякога. Тя хвана ръката на мъжа си и склони глава на рамото му.

— Децата ме обичат толкова много, че понякога се чудя — това, разбира се, е глупава фантазия, Уилям — дали по някакъв начин не съчувстват на малкото ми детенце и на мен и не разбират защо тяхната обич ми е по-скъпа от всички съкровища на света. Може и да съм тиха оттогава, Уилям, но съм и по-щастлива. В много отношения. Защото дори когато синът ми се роди и живя само няколко дни, а аз бях толкова немощна и ми беше толкова тъжно — как бих могла да не скърбя за него — ми хрумна мисълта, че ако водя праведен живот, когато умра, може да срещна на небето ангел, който ще ме нарече „мамо“!

Редлоу падна на колене и извика:

— С примера си на чиста обич ти милостиво възвърна паметта ми за разпнатия Христос и всички праведници, загинали в неговото име. Приеми благодарността ми и Бог да те благослови.

Той стана и притисна Мили до сърцето си. По лицето й потекоха още повече сълзи и докато се смееше и плачеше, тя възкликна:

— Той дойде на себе си! И също ме обича! О, боже, боже, още един!

В същия миг в стаята влезе Едмънд, водейки за ръката красива девойка, която явно се боеше да влезе. Редлоу, който съвсем се беше променил към него, се хвърли на врата му и го замоли двамата да му станат деца. В младия човек и избраницата му той видя своето минало, смекчена сянка на онзи щастлив период от собствения си живот, и към тях се устреми сърцето му, както гълъб, който дълго е бил затворен самотен в клетка и зажаднял за спокойствие и компания, полита към сенчесто дърво.

И после, тъй като Коледа е време, когато в нас по-силно от всякога говори споменът за тъгата, обидите и страданията, на които може да се помогне и будят желание да правим добро, той сложи ръка на главата на спящото момче и безмълвно, призовавайки за свидетел Онзи, който в древни времена слагаше ръката си на главите на децата, и с величието на пророческото си знание порицаваше отвърналите се от Него, се закле да пази това дете, да го учи и да възроди душата му.

След това Редлоу весело протегна ръка на Филип и каза, че в този ден празничният обяд трябва да се състои в голямата зала, която преди десетте незабравими джентълмени да решат друго, е била трапезария, и че ще поканят на обяд всички членове на семейство Суиджър, което според Уилям е толкова многобройно, че ако се хванат за ръце, ще опашат цяла Англия — всички, които могат да съберат за толкова малко време.

Така и направиха. В бившата голяма трапезария се събраха толкова много възрастни и деца, че опитът да бъдат преброени би породил съмнението на недоверчивите читатели в достоверността на тази история. Затова няма да правим подобни опити. Но имаше много Суиджърови и ги чакаха добри новини, защото се появи надежда за оздравяването на Джордж, при когото отново бяха отишли баща му, брат му, и Мили и го бяха оставили да спи спокойно. На празничния обяд присъства и семейство Тетърби, включително младият Адолф, който дойде увит в разноцветния си шал точно навреме за печеното говеждо. Разбира се, Джони и бебето също закъсняха. Както обикновено, дойдоха заедно, Джони носеше сестра си. Той беше капнал от умора, а на нея й растяха едновременно два зъба, но всичко това беше в реда на нещата и нямаше нищо тревожно.

Тъжно беше да се види как момчето, което нямаше име и семейство, гледа играта на другите деца. Не умееше да разговаря с тях, нито да се забавлява и беше по-чуждо на детските развлечения и от диво куче. Беше тъжно, макар и по различен начин, да се види, че дори и най-малките деца инстинктивно разбираха, че това момче е различно от останалите, и плахо се приближаваха до него, заговаряха го, хващаха го за ръката и му даваха малки подаръци, за да не е нещастно. Хлапето обаче не се отделяше от Мили и я обикна — още един, както се изразяваше тя. Всички деца я обичаха нежно и това им доставяше удоволствие. И когато видяха, че момчето наднича иззад стола й, те се зарадваха, че то е до нея.

Редлоу видя всичко това, докато седеше до студента и бъдещата му невеста с Филип и останалите.

След това някои твърдяха, че цялата тази история само му се е привидяла, други казваха, че веднъж в зимния здрач ученият я е прочел в пламъците на камината, трети — че призракът е бил само въплъщение на мрачните му мисли, а Мили — олицетворение на разума и мъдростта му. Аз няма да кажа нищо.

Освен едно. Когато всички се събраха в старата трапезария на светлината

на яркия огън в камината, сенките отново изскочиха от скривалищата

си и затанцуваха из стаята, показвайки на децата приказни очертания

и лица по стените, и постепенно превърнаха реалното и познатото

в помещението в необикновено и вълшебно. Но в залата имаше

нещо, което отново и отново привличаше погледа на Редлоу,

Мили, съпруга й, стареца, студента и бъдещата му невеста,

нещо, което сенките не затъмниха и не промениха. От

тъмната стена с портрета, ограден с венец от бодлива

зеленика, като жив ги гледаше сериозният човек с

брадата и къдричките около врата. Отвръщаше

на погледите им и под отблясъците на огъня

в камината лицето му изглеждаше

особено сериозно. А под него

ясно и отчетливо, сякаш

ги произнася някакъв

глас, се открояваха

думите:

БОЖЕ, СЪХРАНИ ПАМЕТТА МИ!

[1] Доктор Айзък Уотс (1674–1748), английски богослов и поет, автор на множество църковни химни и нравоучителни стихове за деца. — Б.пр. ↑

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.